Пери О’Шонеси
Сляпо правосъдие

Част 2 от „Нина Райли“

Превод от английски: Здравка Евтимова, 1999

chitanka.info

Романът се посвещава на Брат и Фриц.

В памет на Кетрин Дж. Райт от Оуего, Ню Йорк

и Рода Снедъкор от Далас, Тексас

Още веднъж изказваме благодарността си към Нанси Йоуст и Марджъри Бреймън

Книга първа

Преди дванадесет години:
Темара

Майката отново крещеше и бъхтеше с юмруци заключената врата на Темара. Тя често викаше, обикновено на Темара, но когато беше пияна, крещеше и на бащата на Тем; в характера му имаше непредсказуема склонност към насилие, която Темара отдавна се бе научила да избягва. Тя предполагаше, че майка й прекалява с алкохола, за да може да понася баща й — истински тиран и побойник; Тем също пиеше, създавайки си по-нормална действителност, затова разбираше колко е привлекателно човек да се натряска. Това обаче в никакъв случай не правеше положението й по-леко, когато след поредното пиянство намираше майка си в безсъзнание, просната на пода в кухнята.

Напоследък нещата се бяха влошили още повече. Два уикенда поред майка й се отдаваше на страшни запои, а в отговор баща й се носеше като буреносен облак из къщи, докато една вечер изпочупи почти всичко в трапезарията.

— Добре, вече ще сложа край на това — тя отново дръпна от цигарата и издуха дима към вратата. Майка й, за миг успокоена от тези думи, се оттегли някъде, по всяка вероятност за ново питие. Тем седна на леглото си, опитвайки се да събере сили за предстоящата битка, която наричаше „стандартната среднощна война в петък“. Родителите й не искаха тя да излиза, но Темара вече беше на осемнайсет, имаше определени права и те го знаеха. Все пак се налагаше да ги убеждава, преминавайки с щурм през цял водопад от въпроси, аргументи, понякога дори и сълзи. О, Божичко, толкова трудно се живееше в тази къща. Мечтаеше за свое собствено жилище.

А това я караше да изпада в депресия, защото й напомняше за нещо много важно: липсваха й пари. В училище я скъсаха на изпитите по математика и география; родителите й все още не знаеха за това, но скоро щяха да научат. Може би тогава щяха да й позволят да си намери работа. Те отчаяно се бяха впили в старата мечта, че Темара трябва да завърши колеж — самата тя се бе отказала доста отдавна от подобни блянове; същото се бе случило и с мечтата й да остане завинаги при първия мъж, когото наистина бе обичала. Животът й неочаквано бе поел в друга посока и Тем веднага откри, че й допада въобще да не знае какво ще се случи в следващия момент. Тя обичаше да пикае на вятъра, както правеха мъжете — така разбираше в каква посока духа и не даваше пет пари кого или какво щеше да намокри.

Темара пое дълбоко дъх, напъха последните банкноти, с които разполагаше, в джобовете на панталоните си и отключи вратата на стаята си. Грабна палтото си от заешка кожа. Нямаше как да не постъпи така. Наближаваше буря. По радиото съобщиха, че тази вечер леденият вятър ще смъкне температурата до нула градуса в околностите на Тахо. Наистина трябваше да облече другото яке с дебела пухкава подплата; така щеше да й бъде по-топло. Но не и тази вечер. Не, тази вечер се нуждаеше от нещо по-специално. Тази вечер искаше да бъде в любимото си палто… Темара го облече и се усмихна, готова да посрещне всичко, което можеше да й предложи вечерта, след това слезе по стълбите. Предстоеше й да разговаря с родителите си.

Тя караше бавно стария пикап по улица „Пайниър Трейл“ към ресторанта „При Мани“. След малко спря точно пред входната му врата. В ума й все още се въртяха сцените от свадата тази вечер. Независимо от това колко мила се опитваше да бъде и колко усилия полагаше да го постигне, те ненавиждаха всичко у нея. Искаха от нея завинаги да остане тяхното мило малко момиченце — а Тем отдавна вече не беше такава. Ненавиждаха външния й вид, дрехите, които обличаше, това „мише“ палто. Мразеха становищата, които Тем защитаваше. Ненавиждаха всичко, каквото казваше, опитваха се да заглушат думите й, страхуваха се да я слушат, плашеха се от онова, което биха могли да чуят. Тя не можеше да продължава живота си по този начин!

„Отърси се от тази атмосфера — каза си тя. — Не им позволявай да те съсипят изцяло.“ Отново опита стария си трик: представи си как вечерта протича в спокоен разговор между нея и родителите й; така всичко завършваше по-добре, нормално и цивилизовано. Тя като всички останали момичета просто излизаше за няколко часа да се повесели. Но тази вечер трикът отказа да действа. Думите им я бяха уязвили. Гневът им я бе наранил. Темара остана в пикапа, позволявайки на яростта си да избухне и гърми няколко минути; най-сетне започна да чувства как мразовитата зима пропълзява вътре в колата при нея. Влезе в ресторанта, без да се оглежда, седна на бара и си поръча джин, за да се разведри. Те дори не си направиха труда да проверят фалшивата й лична карта. Беше излязла от къщи малко по-рано от обикновено. Интересното започваше по-късно; междувременно Тем възнамеряваше да убие около час, седейки в тъмния ъгъл — само тя, в компанията на господин Алкохол.

— Хей, Тем! — повика я някакъв глас от отсрещната страна на помещението.

О, не. Обърна се и зърна Майкъл и Дорийн. Помаха им с ръка и отново се съсредоточи върху питието. Пак този Майкъл. Той беше като някаква черна котка, постоянно пресичаща пътя й. Истинско проклятие. Може би, ако не им обърнеше внимание, щяха да я оставят намира.

Те се приближиха — Майкъл нетърпелив като състезателен кон след стартовия изстрел, Дорийн — нещастно влачейки се след него.

— Имаш ли нещо против да се присъединим към тебе? — попита той, отпусна се на стола до нея и си поръча бира. Намигна й, наведе се колкото се може по-близо до нея, ала не я докосна. Дорийн стърчеше права край тях, несигурна къде да се настани. Тем си поръча още едно питие и го погълна по възможно най-бързия начин.

Майкъл се впусна в монолог, описвайки с какво се бе занимавал напоследък. Когато забеляза, че тя не го слуша, той смени подхода и започна да я обсипва с въпроси. Вече чул за неприятностите й в училище. Тем винаги била по-умна от всички тях и със сигурност изглеждала най-добре от цялата тайфа. Какво ставало с нея? Ами онази история, че се среща с някакъв нов красавец, а? Навярно това бил мъжът, с който да се съсипе докрай?

Тем никак не желаеше да се залюлее в ритъма на подобен разговор и направо му го каза. Не знаеше какво става с това момче, но дори най-малкото внимание от нейна страна само още повече влоши нещата. Майкъл изглежда си внуши, че е отегчена, затова заговори още по-бързо и енергично. Може би просто се опитваше да я заинтересува, но всъщност само я изнерви още повече, а Темара нямаше никаква нужда от това. Той продължи да бълва реки от думи, изпълнен с ревност към тайнственото момче, с което бе уверен, че тя има среща тази вечер.

Писна й от Майкъл и лисна бирата от чашата си върху лицето му. Челюстта му хлопна обидено, а устните му се разтрепериха като на бебе.

Дорийн се зае да попие бирата от лицето му, а Тем излезе да се обади по телефона. Вече беше достатъчно късно.

Отиде да плати за питието си и отново се скараха с Майкъл, докато Дорийн ги наблюдаваше отвратена. Той се извини. Искаше да продължат да бъдат приятели. Настоя да плати сметката й.

Добре, нека я плати, щом толкова желае. Оставаха й само няколко долара. Излезе от заведението, без да каже довиждане.

Отначало пикапът отказа да запали, но най-сетне забръмча. Тя тръгна по магистралата към прелеза, след това, включвайки предно предаване, пое по черния път през полето. Ярката луна хвърляше сенки наоколо и осветяваше пространството пред нея. Тя отби от пътя, спря и погледна часовника си. Време беше.

Доволна, че бе обула най-топлите си ботуши, Тем излезе от пикапа и тръгна по пътеката към тяхната скала. Там щеше да се срещне с приятеля си.

Ала той беше закъснял, наоколо не се виждаше нищо, освен луната и сенките, които танцуваха с вятъра. „Няма никого“ — рече си тя. Ала докато минутите отлитаха една след друга и мракът я обгръщаше все по-плътно като смразяваща плащаница, Темара си помисли, че може би недалеч се е притаил някой. Чувстваше, че нечии очи я наблюдават, макар че не можеше да ги види. Усети, че я обзема страх. Помисли да си тръгне, ала това би съсипало всичко. Беше й необходимо да го види, да се зареди със сила от него, за да продължи да живее — само този път. Щеше да бъде за последно.

Реши да изчака още една минута.

1.

Въздухът на сините планини, поскърцване на снега под ботушите, поемане на дъх за последен път на открито, поглед към отрупаната със снежно покривало вечнозелена гора — след това Нина Рейли се отправи към сградата на съда. Устните й бяха премръзнали и посинели от суровата зима в Тахо, когато влезе във Върховния съд за пръв път, откакто бе напуснала болницата.

Трябваше да се занимае с предварително съдебно нареждане, свързано с няколко интересни юридически проблема — случай от гражданското право, каквито се решаваха с много ровене из документите и с интелектуални аргументи. Навремето, още докато следваше право, Нина винаги бе смятала, че тъкмо това е същността в работата на юриста.

„Нито едно дело повече, свързано с углавно престъпление“ — беше си обещала тя. Никакви контакти с физическото насилие и убийствени емоции. Преживяното щеше да стигне до края на живота й. Беше взела съвсем просто решение в болницата — щеше да се занимава с по-обикновени, по-човешки юридически случаи; щеше да напуска кабинета си точно в пет часа всеки следобед.

Днес възнамеряваше да изпълни решението си, но това би било възможно само ако успееше да избегне схватката с противника си, войнствения адвокат Джефри Рийзнър; освен това трябваше да държи своята упорита клиентка Тери Ландън по-далеч от хората, които я бяха дали под съд.

Докато се изкачваше по стълбището към най-голямата зала в съда, тя чу гласа на Тери зад гърба си:

— Не е възможно да се провалим, когато сте облечена в тъмносин костюм.

— Благодаря. — Нина предпочете да приеме това изявление като комплимент. — Вие също изглеждате добре. Готова ли сте за битката? — Тя се обърна и изчака клиентката й да я настигне.

Тери Ландън беше висока, стройна жена. Днес леденият вятър навън бе разчорлил буйната й дълга кестенява коса. В продължение на четиридесет години лицето й бе запазило суровата красота на пълните, чувствени устни и безукорната кожа.

Ала под очите й имаше черни сенки, устните й бяха покрити с ярък слой червило — прекалено драматичен и изтънчен за Тахо. Бял вълнен костюм от жакет и панталони, комбиниран с шал в цвят охра, подсилваше излъчването на жълтеникавокафявите й очи. Тери Ландън носеше дълго почти до глезените кожено палто, достатъчно сребристо и масивно, така че можеше съвсем да изчезне сред гънките му.

— Да, разбира се, защо не. Настоящият шампион в юридическите сражения е на моя страна — отговори Тери. Двете жени продължиха да се изкачват по стълбището. Когато стигнаха до площадката, Тери спря Нина и каза: — Очаквам да ги размажете.

— Шансовете за това са добри, както ви казах.

— Вашата работа не е да рискувате — възрази Тери, когато двете тръгнаха по коридора на втория етаж. — Във всеки случай не и с моя бизнес.

— Ще направя най-доброто, което е по силите ми.

— Да — отговори Тери. — Спечелете.

Джефри Рийзнър очакваше Нина на втория етаж. Един поглед в негова посока бе достатъчен и тя почувства, че косите й — всъщност наистина ли имаше право да се изрази така — започват да настръхват. „Не забравяй — напомни си тя. — Дръж се по-дружелюбно, по-меко…“

— Мога ли да поговоря с вас, госпожо адвокат? — попита той, ала от учтивите му думи лъхаха нескрити подигравателни нотки.

— Ще се видим в залата, Тери — каза Нина; просто бе невъзможно да не забележи как погледът на Рийзнър проследи леко поклащащия се задник на Тери. Той го задържа достатъчно дълго тъкмо върху тази част от тялото на клиентката й, за да се убеди, че Нина го е забелязала. Хората бяха влезли в залата, само те двамата бяха останали в мрачния коридор.

Нина си наложи да се обърне и да го поздрави, напомняйки си още веднъж, че трябва да запази спокойствие. Макар че носеше обувки с високи токове, трябваше да вдигне глава, за да срещне погледа на Рийзнър. Усещаше острия аромат на мускус от неговия афтършейв, смесен с киселата миризма на кафе, излъчваща се от дъха му. Той се издигаше цял фут над нея, а непроницаемите му очи блещукаха на хитрото му лице с едва сподавен гняв.

Нина се появи в юридическите среди на Тахо преди една година като адвокат, защитаващ обвиняем по дело за убийство, и това вбеси Рийзнър. Още от самото начало той недвусмислено даде да се разбере, че не одобрява съществуването на конкуренти, особено жени; не позволи на добрите маниери да прикрият чувствата, които изпитваше.

Най-непоносим от всичко беше втренченият му поглед, като на змия, точно преди да се нахвърли върху жертвата си… Джефри Рийзнър беше грозен тип и щеше да погрознее още повече — това й беше съвсем ясно.

— Едва дочакахте срещата си с мен, нали? — попита той и оправи безупречната си вратовръзка „Хермес“; носеше я само за да подчертае, че костюмът му струва хиляда долара и отива твърде добре на агресивната му усмивка.

— Все някак успях да преживея — гласът й прозвуча спокойно, невъзмутимо, самоуверено.

— С нетърпение очаквах момента, когато ще разговарям с вас на четири очи, Нина — ето че отново бе успял да постигне целта си.

Тя избягваше да остава насаме с този адвокат още след първата им среща. Точно днес ли трябваше да се случи това? Нина въздъхна дълбоко наум, събра цялата си решителност, сложи бойните доспехи, извади от ножницата меча и вдигна щита пред сърцето си.

— Не се обръщаме един към друг на малки имена — напомни му тя. — За вас съм госпожа Рейли.

— Опитвам се да ви съобщя — прекъсна я той, без да обръща внимание на забележката й, — че пак се консултирах с клиентите си. Те отново ме помолиха да направя опит да се споразумеем по въпроса. Убедете вашата клиентка да изхвърли претенциите за убиеца психопат, както и клеветите за пиянството на родителите, след това ще можем да се разберем.

— Моята клиентка няма да им позволи да налагат цензура върху нейния филм. Тя няма да го редактира, за да удовлетвори чувството им за благоприличие. Уведомих я за вашето предложение, но тя отговори: „Не. В никакъв случай!“

— Бихте могли да упражните контрол върху нея.

— Не ме учете как да работя с клиентите си — заяви Нина. — Тази дама вече е взела решение и има право да го стори. Имате ли в момента някакви практически предложения, чрез които бихме могли да разрешим проблема?

Рийзнър сви рамене.

— Казвах им, че е безполезно да разговарят с вас. Трябва да плащате наема си, нали? Чувам, че сте престанали да приемате случаи, свързани с криминални престъпления. Онези стари мошеници създават неприятни емоции. А ако се споразумеем по този случай, няма да спечелите достатъчно пари за закуски. Обясних им всичко това. Те разбират.

— Ще загубите този случай и го знаете, ала подстрекавате клиентите си просто защото умирате от желание да влезете в схватка с мен — гласът й потрепера едва доловимо. Беше толкова разгневена, че усещаше как се задушава, произнасяйки последните думи.

— Хайде, хайде — подметна Рийзнър, усмихвайки се широко. Той направи движение с ръка, като че се канеше да я потупа по главата, но в последния момент отдръпна дланта си, без да я докосне. — Защо вие, дамите, не се споразумеете относно съдебното разпореждане? След това можете да отидете на кафе и ще разговаряте за маникюра и косите си.

— Ще прекараме приятно, пресмятайки съдебните разноски, които вашите клиенти дължат на моята клиентка. Междувременно, аз имам доста работа, макар че същото сигурно не се отнася за вас. — Нина понечи да си тръгне, ала адвокатът застана на пътя й.

— Чакайте. Искам само да ви покажа нещо — добави той. — Виждате ли това? — погледът й автоматично се спусна към бялата длан на дясната му ръка, която имаше големи кокалчета, привличащи веднага чуждото внимание. На безименния пръст блещукаше масивен златен пръстен с рубин. „Станфорд. Катедра по право. Випуск 72.“

Какво възнамеряваше да направи Рийзнър, да я удари с пръстена ли? Нина се стегна, хвърли поглед в празния коридор, търсейки помощ, ала забеляза само Тери Ландън; клиентката й надничаше през открехнатата врата с жадно лице, сякаш изпитваше наслада от срещата.

— Аз съм в професията малко по-дълго от вас, Нина, всъщност доста по-дълго. Искам да знаете, че в този случай очаквах тъкмо такова непримиримо отношение от ваша страна. Защото всички вие — дамите адвокати — използвам и двата термина твърде произволно — трябва да разчитате на силови методи и перчене, след като сте изгубили…

— Бързам — заяви Нина, събра цялата сила на тялото си и го блъсна, пробивайки си път напред.

— … последните остатъци от женския си чар — добави Рийзнър и възстанови равновесието си. — О, Боже. Ние стоим тук и си бъбрим, а нашите клиенти ни чакат в залата. Ще влезем ли? — адвокатът я изпревари и отвори вратата пред нея.

Съдебният пристав Кимура стоеше точно до главния вход на залата. Пръстенът с ключовете издрънча остро, когато го окачи на колана си точно до кобура на пистолета. Нина влезе в залата и той й се усмихна. Точно преди три месеца на същия ден Кимура беше дежурен съдебен пристав в главната зала на съда, когато стреляха срещу Нина.

— Не се тревожете — каза й той и потупа леко кобура, когато адвокат Рейли премина край него. Той желаеше думите му да прозвучат успокоително, ала събудиха спомените за отминалото събитие. Приставът пое към предната част на залата, Нина закрачи след него по пътеката между пейките, носейки тежкия си куфар.

„Суийт срещу Ландън“ беше единственото от определените за разглеждане дела в единадесет часа, ала залата изглеждаше препълнена с хора.

Сред непознатите в задните редове Нина разпозна репортера, отговарящ за рубриката „Новини“ на вестника „Тахо Мирър“. Би могла да се обзаложи, че някои от зрителите бяха дошли тук само за да се насладят на добре отоплената сграда на съда. Тя си зададе въпроса дали тези хора осъзнаваха, че плащат повече за това удоволствие чрез данъците, отколкото възлизаха месечните сметки за парното отопление в домовете им.

Джесика и Джонатан Суийт, двамата клиенти на Рийзнър, седяха в центъра на първия ред. Те се обърнаха и проследиха с поглед приближаването й.

— Здравейте — поздрави ги любезно тя. Не можеше да ги обвинява за поведението на Джефри Рийзнър.

Днес Джонатан Суийт беше облечен в черен пуловер и широки жълто-зеленикави панталони; облеклото, заедно с момчешкото му лице го правеха да изглежда на тридесет вместо на петдесет и две години, на колкото всъщност беше. Той инвестираше в недвижими имоти, притежаваше няколко ценни, неразработени парцела на езерото Тахо в територията на щата Невада. Господин Суийт седеше до съпругата си на въртящ се стол, отчасти задръстващ пътеката между пейките в съда. Госпожа Суийт, чиято посивяла коса беше ниско подстригана, изглеждаше много по-възрастна от съпруга си, ала имаше добър тен и здрав вид, придобити от работата й в местния ски курорт. Тя седеше неспокойно на мястото си. Двамата кимнаха в отговор на поздрава на Нина.

До тях седяха другите двама клиенти на Рийзнър по делото — Дорийн и Майкъл Ордуей, които оставиха поздрава й без внимание. Тези двамата изглеждаха около тридесет и пет годишни. Ордуей носеше дебело кожено яке и каубойски ботуши, като че току-що бе влязъл в сградата на съда на кон. Съпругата му бе оставила дългата си златиста коса да пада свободно по гърба й; тя бе облечена в пурпурна кожена минипола, която сякаш крещеше: „Хей, я ме виж!“

Нина спря пред портата, която отделяше местата на публиката от пространството, определено за адвокатите, и отново огледа залата. Обширно пространство, осветено брутално ярко, в чийто център бяха разположени масите на адвокатите и високата платформа на съдията — малък circus maximus[1], където гладиаторите се биеха всеки ден. Празната ложа на съдебните заседатели, където седяха двама адвокати. Стенографите, работещи на малките си бюра под платформата на съдията. Съдебният пристав отговаряше на телефонните обаждания, разположил се на бюрото си отдясно, зад новата непробиваема от куршуми прозрачна преграда. А зад самата Нина седяха римляните — заели местата си по пейките, кръвожадни, готови за предстоящата битка.

Наистина, тази система на юридически двубои между противници беше дяволски примитивен начин за разрешаване на какъвто и да било диспут.

Стенният часовник показваше единадесет и петнадесет. Съдията Милн закъсняваше. Нина си беше помислила, че всичко е готово, но сега започна да изпитва чувство на несигурност, сядайки на масата на защитата до Тери. Тя извади папките с документи по делото, усещайки внимателните погледи, приковани в гърба й.

Сцената с Рийзнър в коридора беше просто част от обикновената й работа и тя бе запазила спокойствие — е, поне в достатъчна степен. Що се отнася до Тери, всички клиенти имаха своите слабости. Нина предпочиташе да работи за интелигентни хора, а Тери със сигурност бе интелигентна, макар че отношението й беше прекалено враждебно.

„Чувствам се съвсем добре — рече си тя. — Всичко е съвършено безопасно. Но…“

Тъкмо това бе креслото, където седеше преди… Беше се изправила пред свидетелската ложа… Обърна се и видя как пистолетът изведнъж се насочи срещу нея, забеляза как пръстът натиска спусъка… човекът беше на по-малко от двадесет фута разстояние от нея… По всяка вероятност щеше да умре…

Нина изправи рамене, отърси се от емоционалния товар, отклонявайки поглед от мястото, където беше паднала преди три месеца. Този случай беше приключен.

Тери седеше от лявата й страна на масата на защитата, поддържайки предпазливо мълчание. От дясната й страна Джефри Рийзнър постави куфарчето си на масата на ищците и започна да изважда документите по делото.

Съдебният пристав Кимура заяви:

— Станете всички. Върховният съд на окръг Ел Дорадо започва своята сесия под председателството на Негова чест съдия Къртис Е. Милн. — Човек почти чуваше грохота на фанфарите. Съдията Милн се появи на съдийската маса и с рязък жест отвори собствената си папка по делото. Нина кимна бързо с глава към императора, облечен в царствените си одежди, който с насочен нагоре или надолу палец щеше да разреши съдбата на процеса.

Съдебната репортерка потри ръце и се наведе над пишещата си машина, Едит Дилън, стенографката с къносана коса, разположила се на бюрото под подиума на съдията, започна да върти химикалката си над нов сноп розови формуляри.

— Седнете — разпореди се приставът. Всички седнаха по местата си с изключение на двамата адвокати. Нина се изправи — пет фута и три инча, колкото беше собствената й височина, плюс допълнителните няколко инча, които спечелваше от италианските си обувки с високи токове.

— Суийт срещу Ландън — обяви Милн, отваряйки дебела папка. — Изслушване на страните по предварително съдебно производство, нали така, господин Рийзнър? Присъстват ли представители на двете страни по делото, както и техните адвокати?

— Да, Ваша чест — отговори Рийзнър.

— Добре дошли отново в съдебната зала, госпожо Рейли. Липсвахте ни — каза съдията и й се усмихна съвсем леко.

— Благодаря, Ваша чест. Радвам се, че отново съм тук — отвърна Нина.

Тя се вгледа внимателно в Милн, ала лицето му бе образец на съдебното благоприличие. Човек въобще не можеше да се досети какво е настроението му, какъв е ефектът от закуската днес сутринта, нито как ще реагира на адвокатските дела, които бе прочел. Съдията издаде напред долната си устна, докосна я замислено с показалец и изрече:

— Изложете информацията по делото.

Рийзнър остави документите на масата, облегна ръцете си върху нея и заговори:

— Представяме пред вниманието на съда нашето оплакване във връзка с нарушаване неприкосновеността на интимния мир на личността, нарушаване на сключен договор, заради което изискваме следното обезщетение: съдебно разпореждане, задължаващо ответника по делото, Тереза Ландън, никога в бъдеще да не показва, да не публикува под никаква форма, да не разпространява с цел продажба, да не лицензира и предоставя по какъвто и да било начин информация за съществуването на филм с приблизителна дължина един час, известен под заглавието „Къде е Темара Суийт?“

Накратко ще обобщя основните факти по случая.

Темара Суийт изчезна от Саут Лейк Тахо през 1984 година на осемнадесетгодишна възраст. Тъй като известно време тя е приказвала за своето намерение да напусне дома си, където се е сблъсквала с различни проблеми, и не е имало никакви доказателства за измама, властите са предпочели да приемат, че изчезването й не е свързано с криминално деяние.

През изтеклите години господин и госпожа Суийт са работили с няколко организации, издирващи безследно изчезнали хора, и са наемали частни детективи, опитвайки се да открият дъщеря си. Без да постигнат никакъв резултат…

— Господин адвокат — прекъсна го съдията, — вие сте представили цялата тази информация в документите по делото. Нека се занимаем със самия филм.

— Разбира се, господин съдия. — Рийзнър взе досието на делото, прелисти няколко страници и продължи: — Оттогава са изминали дванадесет тежки, скръбни години за родителите на момичето. На десети януари миналата година ответникът по делото, Тереза Ландън, се свързала с родителите и ги запитала дали те биха проявили интерес, ако тя създаде филм за изчезването на дъщеря им — произведение, които би им помогнало да открият какво се е случило с нея. Те, естествено, се съгласили.

Ответничката по делото е автор и продуцент на няколко документални филма и по всичко личало, че притежава нужната квалификация да се заеме с осъществяването на проекта. Семейство Суийт открили сърцата си и разказали всичко на госпожа Ландън. Те я упълномощили да разгледа свидетелствата за успеха на Темара в училище, да разговаря с нейните стари приятелки, да направи всичко възможно, за да заснеме филма.

И ответничката наистина го сторила. Ала вместо да създаде добронамерен към семейството филм, който би могъл да помогне в разкриването на различни факти за изгубената млада жена, Тери Ландън използвала достъпа до личните материали и направила филм, описващ Джонатан Суийт като погълнат единствено от собственото си аз егоистичен баща, Джесика Суийт като майка — алкохоличка, а Темара Суийт — като поддържаща безразборни полови връзки, злоупотребяваща с наркотици млада жена със съмнителен морал — Рийзнър направи кратка пауза, за да подчертае ефекта от думите си.

— Другите двама ищци в този съдебен процес, Майкъл и Дорийн Ордуей, близки приятели на Темара Суийт, които я видели вечерта преди изчезването й, също са описани като неморални, полуалкохолизирани личности, егоистични, лишени от каквато и да било загриженост за себеподобните.

Създавайки всяко едно от изброените описания, ответничката по делото много внимателно е подбирала само онези факти, които подкрепят създаваната от нея представа за изброените личности. С други думи, технически погледнато, тя не е оклеветила ищците, защото избраните от нея факти са достоверни. Ала тя е поставила акцент върху факти от личния им живот, които са им причинили огромен емоционален дискомфорт.

Има и пример, където Тери Ландън се е осмелила да си послужи с необуздани спекулации. Тя се е опитала да направи връзка между изчезването на Темара Суийт с други изчезвания на млади жени в този район през изтеклите дванадесет години. Нейната „теория“, че Темара Суийт е убита, както и онези други жени, е лишена от каквото и да било основание, и вие, господин съдия, можете да си представите какви чувства поражда у родителите тя.

Те се срещнали с ответничката, след като тя ги поканила на предварителната закрита прожекция на филма, и се опитали да обяснят чувствата си във връзка с изопачаването на истината, на което се натъкнали, но Тери Ландън нееднократно отказала да обсъжда какъвто и да било компромис по този въпрос. Ответничката по делото вече води преговори за излъчването на филма по една от главните телевизионни мрежи в страната. Декларациите на защитата, Ваша чест, биха могли да дадат съвсем слаба представа за огромната болка, която очакваното разпространение на филма в цялата страна би причинило на ищците…

— Разполагате с пет минути, господин адвокат.

Рийзнър заговори по-бързо, ала гласът му зазвуча по-силно, придавайки на последните му думи допълнителна мощ.

— Ищците се обърнаха съм мен, доведени до отчаяние, Ваша чест. Днес ние молим съда да издаде предварително разпореждане по делото, чийто срок на действие ще бъде достатъчно дълъг, за да бъдат разгледани внимателно претенциите на всички засегнати страни. Едва тогава следва да се проведе разглеждане на делото за издаване на постоянно действащо съдебно разпореждане. Тъй като временната заповед, забраняваща излъчването на филма, изтича днес, на нас ни е необходимо срокът й на действие да бъде удължен. Единствено по този начин бихме могли да избегнем непоправимите щети, които приключването и излъчването на филма би причинило на тези добри хора.

Милн записа нещо в бележника пред себе си. Нина се обърна; искаше да проследи как клиентите на Рийзнър реагират на изявлението му. Адвокатът също обърна глава. За миг погледите им се срещнаха.

Тери докосна Нина с лакътя си.

— Как се справя той? — прошепна тя и посочи Рийзнър.

— Задоволително. Скоро ще дойде нашият ред — отвърна тихо Нина, а Рийзнър заговори отново с мек, прочувствен тон:

— Да се насочим към действащия в момента закон, Ваша чест. Задачата на ищците е да изтъкнат, че съществува голяма вероятност тяхната кауза да победи, когато се проведе разглеждане на делото за издаване на постоянно действащо разпореждане. Останалите юридически искания са посочени в документите, които сме представили пред съда. На този етап бих желал да обсъдим правонарушението, което ни дава право да предявим иск за нарушаване неприкосновеността на интимния свят на ищците.

Законът гарантира правото на ищците да спрат публичното разкриване на факти от интимен характер, които са обидни и неприятни за всеки разумен човек. Съдът разполага с декларации, че в този случай моите клиенти са дълбоко оскърбени. Те възразяват енергично, че им се е наложило да участват в този съдебен процес и да се ползват от услугите на най-добрия по възможност адвокат — Рийзнър се изкашля, за да прочисти гърлото си. Така съдията разполагаше с достатъчно време, за да осъзнае цялата тежест на думите. — Не е необходимо да доказвам, че фактите са фалшиви, Ваша чест. Само изтъквам, че те са от личен характер.

На второ място, нарушава се правото на ищците по отношение неприкосновеността на интимния им свят. Той става публично достояние, тъй като моите клиенти са представени пред обществото в невярна светлина. Много е лесно, когато суровият филмов материал се редактира часове наред, истинските факти да бъдат изкривени, така че да се получи фалшива обща картина. Тъкмо това е сторила ответничката по делото, Ваша чест.

Съдията Стейнли Моск, разглеждайки делото Лугози, посочено в адвокатското ни досие, цитира Просър: „Същината на съдебните случаи, касаещи неприкосновеността на интимния свят, е… насочена пряко срещу личността непочтена постъпка, в резултат на която са накърнени чувствата й… Нанесените щети са морални и субективни. Непочтената постъпка нарушава психологическото равновесие и спокойствие на личността; тя може да причини много по-остро страдание от онова, предизвикано от физическото нараняване на тялото.“

Милн въздъхна неспокойно, давайки да се разбере, че търпението му е изчерпано.

— Филмът, за който става въпрос — „Къде е Темара Суийт?“ — ще има точно такъв ефект върху ищците, Ваша чест. Факти от интимен характер са използвани по недопустимо груб начин. Животът им е представен в невярна, брутално изкривена светлина. Фактите са били изопачени и ще бъдат представени в този вид пред публиката, така че ответничката ще бъде в състояние да реализира финансови печалби от нещастието на моите клиенти…

Жестовете на Рийзнър бяха станали широки и мощни, гласът му се засилваше все повече и повече, довеждайки до кулминация описваната от него драма. Слушателите в залата очакваха величествения финал, затова се надигнаха по местата си, желаейки да видят всичко по-добре. Нина го изчака да стигне до върха, както Рийзнър правеше винаги, изпълвайки с наслада съдебните заседатели.

— Извратената интерпретация на драмата на Темара Суийт от страна на ответничката е предназначена за похотлива публика от воайори, подобна на самата нея. Създателката на филма е болен опортюнист, поставил си груба прагматична цел: да спечели много пари за сметка на нещастието на други хора.

Извършете достойна постъпка, Ваша чест. Заявете на надничащата в чужди спални Тери, че е неморално да поглежда през ключалката.

Кажете й, че това е не само нейният край като човек, работещ в тази област, но и кончина на долнопробния й малък филм.

Тишина в съдебната зала. Усмихваха се единствено двама човека — семейство Суийт, седящи в средата на първия ред, хванали се за ръце. Милн изтри стъклата на очилата върху ръкава на тогата си, разтърка очи, след това отново ги сложи на носа си. Нина знаеше, че той има процес, свързан с криминално престъпление, който започваше в единадесет и тридесет. Милн нямаше време за красива игра на думи. Тя чувстваше тежестта на безкрайно късото време, създавана от прекалено многото на брой дела и малкото съдии; това беше причината адвокатите да забравят най-убедителните си доводи, а съдиите да пропускат от вниманието си онези, които бяха чули.

— Госпожо Рейли? Какъв ще бъде вашият отговор? — попита Милн. — Нина взе бележките си и преглътна сухия въздух; хората в залата чакаха първите думи, които щяха да се откъснат от внезапно изпразнилата й се глава. И така, напред…

— Ще изтъкна накратко няколко важни момента, Ваша чест. Нека първо ви запозная с моята клиентка Тереза Ландън. — Съдията тържествено наклони напред глава. Тери също кимна, както я беше инструктирала Нина, след това грациозно се облегна на стола си.

— Оставяйки настрана бомбастичните изявления, Ваша чест, бих искала да изтъкна, че Тери Ландън е работила върху филма повече от година. Тя е вложила безброй часове от свободното си време и голяма сума от собствените си пари в създаването му. Филмът е произведение на изкуството, основаващо се на достоверни данни. Обществото ще може да оцени достойнствата му. Родителите и приятелите на Темара Суийт са поощрявали госпожа Ландън да направи филма, защото са смятали, че с негова помощ ще могат да я намерят. А сега те искат да го унищожат. Защо?

Нина срещна погледа на съдията Милн, задържа го няколко секунди и го накара да я изслуша.

— Експертът Монти Гласър, продуцент на телевизионния сериал „Загадки от живота“ е на мнение, че филмът има забележителни качества. Тъй като е документален филм, той трябва да защитава определена гледна точка. Ищците са оскърбени от гледната точка на създателката на „Къде е Темара Суийт?“, защото филмът ги обрисува като хора без маски, такива, каквито са в действителност.

— Целта на съдебния процес е да реши тъкмо този въпрос.

— Но филмът не принадлежи на ищците. Те не са го финансирали; те не са работили за създаването му; той не е плод на творческите им усилия.

Върховният съд на САЩ не се отнася благосклонно към опитите да бъдат спирани произведения на изкуството в тази страна. Ваша чест, ищците не знаят каква ще бъде реакцията на публиката към филма, затова не са им нанесени никакви щети. Може би в крайна сметка няма да има никакви щети. Възпрепятстване публикацията на книга или филм представлява първостепенно ограничаване правата на личността. Това е акт на цензура, за какъвто съдилищата в страната ни едва ли биха се разпоредили.

Милн погледна стенния часовник в залата. Днес дори Конституцията на САЩ не можеше да го трогне. Нина реши да завърши бързо, използвайки най-убедителните си аргументи.

— Разбира се, ищците не могат да спечелят делото, ако атакуват артистичните качества на филма — заяви Нина. — Те ще го загубят, тъй като са дали съгласието си за създаването му, Ваша чест.

Милн престана да пише и съсредоточи цялото си внимание към речта й.

— Всъщност става въпрос за обикновен договор между две страни. Нека приемем в името на спора, че филмът наистина нарушава неприкосновеността на интимния свят на ищците, имайки предвид общоприетото определение на това понятие — каза Нина.

Тези думи събудиха всички в залата.

— Договорите, които моята клиентка е подписала с ищците, гласят, че тя ще направи документален филм за обстоятелствата около изчезването на Темара Суийт, използвайки за основа филмовия материал, събран от нея. Тереза Ландън си е запазила правото да редактира филмовия материал. Всички тези клаузи на договорите са подписани, заверени от нотариус, като под всеки един от тях има точно отбелязана дата. Ищците са дали съгласието си в най-широкия смисъл на това понятие.

Не съществува нарушаване неприкосновеността на интимния свят, щом има съгласие. Това наистина е просто. Ищците са имали правото да кажат: „Не. Не мисля, че желая да участвам в това.“ Ала никой не е споменавал подобно нещо, Ваша чест. Тези хора са дали съгласието си да бъдат заснети, следователно просто не е нужно да има съдебен процес по този повод и всички ние трябва да си вървим у дома.

Нина се обърна към Джонатан и Джесика Суийт, сякаш ги предизвикаше да станат кротко и да излязат през вратата, ала те останаха по местата си, изглеждайки дълбоко покрусени. Тя потисна внезапно избликналото в гърдите й съчувствие. Тези хора бяха дали под съд нейната клиентка. Те й бяха врагове.

— Накратко, Ваша чест, този случай не отговаря на изискванията да бъде издадено предварително съдебно разпореждане. Не съществува никакво доказателство, че чувствата на ищците ще бъдат накърнени от този филм. Няма правонарушение, даващо право за предявяване на иск, тъй като е имало съгласие между двете страни филмът да бъде направен; като същевременно няма споразумение, според което ищците могат да участват в редактирането на филма. Справедливостта е на страната на ответничката. Освен това конституцията ви представя убедителна причина да не издавате съдебно разпореждане — този филм е под защита на Закона за свободата на словото.

Милн кимна с глава. Рийзнър се навъси. Нина си позволи лека усмивка.

— На последно място господин Рийзнър нарече моята клиентка „воайор“, „болен опортюнист“…

Всички в залата бяха затаили дъх. Нина се усмихна.

— Тереза Ландън само е записвала онова, което вече е съществувало в действителност: мръсотията, паяжините, хлебарките. Напомням на съда, че тя е била поканена да влезе и законът наистина е лош, ако я задължава да се преструва, че къщата е била чиста.

Нина седна на мястото си. Тери вдигна палеца на дясната си ръка под масата.

— Благодаря ви — заяви съдията Милн. — Съдът ще вземе предвид представените факти. — Той излезе през служебния вход, смеейки се тихо на глас.

* * *

Няколко минути по-късно Нина и нейната клиентка стояха сами пред входа на съдебната зала. Първите снежинки танцуваха около тях, падайки под ъгъл от четиридесет и пет градуса от стоманеносивото небе. Коженото палто на Тери докосна чувствено ръката на Нина, докато тя слагаше ръкавиците си.

— Кожи от рис — отбеляза Тери. — Точно такава дреха трябва да носи човек в ден като днешния. Жените копнеят да заровят лице в кожата, мъжете искат да притиснат интимните си части на меко. И така, спечелихме ли делото?

— Всичко мина добре. Ще узнаем след няколко дни, когато излезе съдебното решение. Веднага ще ви се обадя — отговори Нина. Неписано правило номер 678 от адвокатската практика: „Никога не обещавайте на клиента си, че ще спечели делото“ — особено на Тери, която вече беше заровила острия си нос в кожата.

— Човек никога не може да бъде сигурен — продължи Нина и напъха дългата си кестенява коса под вдигнатата яка на палтото. — Понякога съдиите вземат погрешни решения и се налага да обжалваш. Все още не разбирам защо отказвате известни промени във филма, Тери. Защо не заличите онази част, където Джесика е представена като редовна посетителка на всички барове в града, а Джонатан Суийт — като безработен в продължение на две години преди изчезването на момичето? Освен това и теорията ви, че Темара е била убита от някакъв психопат, криещ се около Тахо. Дори ако спечелим днес, самият процес ще бъде продължителен и скъп.

Лицето на Тери, бяло като мляко върху пастелния сив фон на рисовата кожа, изглеждаше лукаво. Тя пристъпи по-близо до Нина и адвокатката отново почувства знойното докосване на кожата.

— Забелязахте ли репортерката на „Тахо Мирър“ на задния ред? — попита Тери.

— Да.

— Разгорещен спор. Съдебни процеси. Публичност. Всеки похарчен цент си струва труда. Това е моят шанс. Край на рекламните филмчета за търговските камари. Никога повече клипове за обществените служби, от които човек не може да спечели почти нищо. След „Къде е Темара Суийт“ ще получа финансова подкрепа за пълнометражен художествен филм. Вече съм го запланувала. Той ще впечатли всичко живо. Ще бъда богата и известна. Рийзнър е прав. Той е отвратителен тип, но съвършено точно е разбрал какво представлявам.

— Не използвахте тези думи в кабинета ми. Тогава ми казахте, че сте вложили сърцето и душата си в това произведение на изкуството…

— Плюс сто и петдесет хиляди долара, които предимно съм взела назаем.

Тогава Нина осъзна, че не харесва Тери. Законът за цензурата беше една от най-блестящите прояви на свободата в Америка. Тя беше поела този случай, защото той бе свързан с проблем, чието разрешаване бе залегнало в конституцията на страната, ала Тери й се подиграваше, като същевременно се скриваше зад нея.

Тери й отговори:

— Хайде, не ме занимавайте с онези дълбокомислени глупости, които представихте пред съдията. Не сте толкова наивна. Изглеждате по един начин, но всъщност сте съвсем друга, така ли? Мека, привлекателна външност, очи на кошута. Грациозно малко женско тяло. А отвътре огромен упорит мозък на булдог. Видях как изблъскахте Рийзнър в началото на процеса. Това беше зрелищно. По всяка вероятност той е по-тежък от вас със сто паунда.

Нина отвърна:

— Добре. Ще ви се обадя следващата седмица, когато стане известно становището на съдията — „А щом разбера какво е то, веднага спирам да се занимавам с този случай“ — рече си тя.

— Не искате ли да узнаете в какво отношение беше прав Рийзнър? — попита Тери. — Имам предвид съвсем поверително — между вас и мен?

— Добре. В какво отношение беше прав той?

Тери се наведе по-близо и махна косата от ухото на Нина. Снегът беше започнал да вали. Палтото от рис се притисна до нея — меко, топло и чувствено, но в крайна сметка то бе направено от кожи на хищници.

— Аз съм извратена личност — прошепна тя. — Може би някой ден ще откриете някои от нещата, които съм виждала и правила. Отдавна съм се отказала от баналните стандарти и тук нямам предвид единствено изкуството.

Нина се изкашля, за да прочисти гърлото си, след това се отдръпна встрани, мислейки си, че никой не знае с какво трябва да се примиряват адвокатите всеки ден.

— Разбирам.

— Чакайте — рече Тери и я хвана подръка, за да я задържи. — Искам да ви попитам нещо — живеели сте в Монтерей, преди да пристигнете в Тахо, нали? Искам да кажа, че сте живели тук по-малко от година.

— Точно така, макар че поживях няколко години в Сан Франциско. Разбира се, прекарвах почти всичките лета в живота си тук.

Тери впери поглед в нея.

— Обзалагам се, че е така — отвърна, кимайки с глава. Първоначалното й изумление бавно отстъпи място на по-пресметлив израз. — Как не успях да направя тази връзка по-рано? Видях ви с Рийзнър и това ме накара да се замисля… Тъкмо се поздравявах колко съм умна. Е, зачерви ли се лицето ми? Мислех си, че ще наема местната звезда адвокат и ще дам своя принос за подобряване положението на всички жени в света. А виж на кого попаднах! — възкликна тя. — Точно на вас, измежду всички останали хора по света.

— За какво говорите?

Тери пусна ръката на Нина, отстъпи няколко крачки назад, сякаш се стремеше да разгледа внимателно или да запомни чертите на лицето й. След това внезапно, сякаш повече не можеше да се контролира, избухна в смях и продължи да се смее, докато от очите й не изскочиха сълзи.

— Хванах ви! — произнесе изведнъж тя, приближи се към Нина и след това отново се отдръпна назад.

Нина се отдалечи на известно разстояние, чувствайки, че между нея и клиентката й има достатъчно голяма зона за сигурност. Хората минаваха по коридора, някои забелязваха лудия кикот на Тери, други не обръщаха внимание на нищо около тях. Едва след известно време пристъпите на смях замряха и лицето на Тери отново заприлича на човека, когото Нина си мислеше, че познава.

— Добре ли сте? — най-сетне се осмели да попита Нина.

— Аз ли? — възкликна Тери. По чудо гласът й отново зазвуча с обичайния си тон. — Ако бях на ваше място — бавно изрече тя, — щях да се тревожа повече за самата себе си. — Тя се обърна. Токовете й почукваха върху твърдия под, след това се измъкнаха навън, на снега. Жена, обвита в мъртви кожи, подобна на странно същество — животно с човешка глава, изправено на два крака.

[1] циркова арена — бел.пр. ↑

2.

В приемната пред кабинета на Нина, разположен до вратата на главния коридор в сградата „Старлейк“, очакваше възрастен мъж, облечен в жълто-кафява шуба и вълнени панталони. Той прелистваше с неразбиращ поглед едно от списанията й, посветено на проблемите на юрисдикцията, очаквайки своята половинчасова безплатна консултация с адвокатката. Единствените други списания на лавицата край креслата на клиентите бяха „Нейтив Американ“ и бюлетин на движението „Грийнпийс“. Поставени в нова кошница на ъгъла се виждаха изсушени растения, които никой не можеше да идентифицира. Секретарката на Нина, Сенди Уайтфедър, очевидно отново бе полагала усилия да промени интериора, опитвайки да въведе нов стил в кабинета, за който Нина тайно мислеше, че е заимстван от местните индиански племена.

Сенди беше индианка от племето Уашоу, чиито представители бяха живели край езерото Тахо в продължение на десет хиляди години, преди златотърсачите, летовниците милионери и комарджиите да се появят насам. Тя не позволяваше на никой да забрави този факт. Ориенталският килим, с който Нина бе започнала практиката си тук, черно-белите фотографии, папратите — всичко беше изчезнало неусетно едно след друго с течение на месеците. На тяхно място се появиха ярки украшения за стена, карирани вълнени килими и най-различни кошници.

Преди известно време Сенди бе работила като служител в кантората на Рийзнър и все още ненавиждаше да се отнасят с нея като чиновник, произхождащ от малцинствата в тази страна. Макар че работеше като секретарка на Нина едва от няколко месеца, тя се беше превърнала в солидна опора на самостоятелната юридическа практика на Нина. Още от самото начало, когато Нина отвори кантората си в Тахо след внезапното й бягство от Сан Франциско и от продължилия пет години брак с Джек Макинтайър, Сенди довеждаше клиенти, справяше се с обработката на документите и след стрелбата срещу Нина поддържаше дейността на кантората, докато адвокатката се възстанови.

Днес тя беше облечена в нова пола, осеяна с големи черно-бели надписи, дълга черна блуза, беше си сложила тежки сребърни накити и черни ботуши. Сенди съедини с телбод материалите от адвокатското досие, които Нина й бе диктувала предния ден, като същевременно държеше под око новия клиент.

— Здравейте, аз съм Нина Рейли — поздрави го Нина, приближи се към него и стисна ръката му. — Ще дойда при вас след пет минути. Сенди, би ли дошла в кабинета ми?

Тя изчака до вратата, докато влезе Сенди — бавната, изпълнена с достойнство походка на индианката изразяваше протеста й, че са я откъснали от работата, с която се занимаваше в момента. Нина се приближи до прозореца, разкриващ изглед към езерото, и впери поглед към любимата си гледка — гигантската планина Талак, почти десет хиляди фута на височина, покрита със сняг и лед, заела целия хоризонт на запад, възвисяваща се към небето над безкрайния син простор на езерото Тахо, което едва се виждаше между дърветата. Планината караше проблемите й с Рийзнър и Тери да изглеждат нищожни.

Сенди беше избрала по-удобното от двете оранжеви кресла, в които сядаха клиентите.

— Спечелихте ли? — попита директно тя.

— Милн взе документите по делото за допълнително разглеждане. Ще научим какво е решил след няколко дни.

— Как мина?

— Добре, струва ми се. Рийзнър ме спря в коридора и се опита да ме сплаши, а Тери се отказа от всякакви преструвки, че е страдащ творец, който не може да се справи с онези дребни умове, които я нападат непрекъснато. Заела се е да прави филма заради парите. А аз я защитих с мотиви за честта на нацията, говорих за конституцията, но след като поприказвах с нея след процеса, си зададох въпроса защо ли въобще поех този случай.

— Така заработвате и моята заплата всеки месец — отвърна й Сенди. — Как се чувствахте отново в съдебната зала?

— Първите няколко минути ми се сториха тежки. Улових се, че разглеждам пода, търсейки петна кръв. Чувствах погледите на хората в залата върху гърба си. Отпуснах рамене, очаквайки изстрел. После влезе Милн и забравих всичко това.

— Това е хубаво — изтъкна Сенди и кимна с глава.

— Вече вземам само граждански дела, Сенди. Наистина съм решила да правя в бъдеще така. Не желая онзи страх отново да ме връхлети. Но започвам да си задавам въпроса дали гражданските дела са по-различни. Трябваше да премина през същата напрегната борба, докато всички в залата плаваха в море от злостни чувства.

— Признайте си — борбата ви е доставила удоволствие — отбеляза Сенди.

— Да. Все още не съм изгубила амбициите си.

— Преди две години племенникът ми се нарани, докато почистваше пушката си. На крака му остана кръгъл белег, подобен на този, какъвто вие имате върху гърдите си. И знаете ли какво направи, за да го прикрие?

— С нетърпение очаквам да науча.

— Направи си татуировка върху белега. Роза.

— Но защо роза?

— Той не притежава особено въображение. Просто искам да кажа, че сега кракът му изглежда като произведение на изкуството, а не…

— Аз няма да си направя татуировка, Сенди. Няма да украсиш и мен по този начин.

— Мислех си, че на вас би ви отивал пистолет с димяща цев — сподели Сенди.

— Това ми напомни защо те повиках в кабинета си. Искам отново да поставиш списание „Тайм“ на лавицата в приемната. Същото се отнася и за „Домашен журнал“, илюстрования спортен седмичник „Спорт Илъстрейтид“. Никой няма желание да чете периодичните издания, които си подредила на лавицата.

— Реакционни безсмислици — поднесе коментара си Сенди. — Ние имаме задължението да повишаваме политическите познания на хората.

— Тук моят бизнес е различен. Списанията трябва да поддържат подложените на непрекъснат стрес хора в добро настроение, докато се срещна с тях. А четиво, разглеждащо негативните последствия от ядрените опити на французите, никак няма да им помогне да се отпуснат.

Сенди се замисли и разбра, че Нина няма да отстъпи.

— Бихме ли могли да запазим „Нейтив Американ Лайф“, посветен на гражданите от индиански произход.

— Щом това се налага.

— Добре. Ето формуляра с отговорите на новия ни клиент господин Пауъл. Касае се за развод.

— Изпрати го да дойде при мен.

Работният ден продължи.

Мат отвори вратата и грабна торбата с покупките от ръцете й. Братът на Нина си бе сложил бейзболна шапка и памучен пуловер с емблемата на клуб „49“, макар че във всекидневната стая беше горещо от топлината на камината.

— Оставяй всичко! Действаме по план Б! — бяха единствените му думи, след което той се отправи към кухнята. Беше две години по-млад от Нина, ала тя обикновено мислеше, че е много по-умен от нея. Той бе поел рано отговорностите за живота си, беше се оженил, имаше две деца, бе създал свой дом, в който живееше. Беше пораснал и се бе превърнал в красив мъж.

Когато Нина и синът й се преместиха в Тахо миналата пролет, Мат и съпругата му Андреа ги поканиха да отседнат у тях. Досега съжителството им се бе развивало добре. Нина имаше дом и подкрепа за себе си и за своя син, като в отговор понякога се грижеше за децата и подпомагаше финансово семейството на брат си.

— Къде е Боби? — извика тя след брат си. — Какво става тук?

Отиде до спалнята на момчетата и надникна вътре. Легнал на пода сред рано спусналия се зимен мрак, изцяло съсредоточен, синът й натискаше копчетата върху контролния панел на някаква телевизионна видеоигра. Братовчедите му Трой и Бриана го наблюдаваха очаровани.

— Хей, деца — извика Нина. — Боби, ела и ми кажи „Здравей“.

— След минутка — отговори й Боб, без да откъсва очи от екрана. Тя се оттегли към допълнителната стая, която Мат бе построил — там имаше шкаф от борова дървесина и жълта покривка на леглото. Нина сложи сакото си на закачалка, след това се преоблече в джинси и стара памучна риза.

В кухнята тя изненада Мат и Андреа прегърнати, погледите им потънали в очите на другия, телата им притиснати плътно едно до друго. Андреа беше висока колкото Мат и лицето му бе потънало в къдравата й коса. Тази гледка предизвика гореща вълна на копнеж, който погълна Нина.

Те се откъснаха един от друг при влизането й в стаята. На Мат не му беше приятно, че я вижда, ала Андреа се усмихна и каза:

— Как мина днес работата ти? — на масата бяха поставени две големи плетени кошници, покрити с плътен червено-бял памучен плат.

— Чувствам се все по-добре — отговори Нина. — Няма ли да приготвим вечерята?

Мат й подаде кутия с бира, която тя остави на бара.

— Нов план — изрече загадъчно той. — Ще отида да подготвя децата.

Андреа седна до масата, отмествайки кичурите коса, които бяха паднали пред очите й.

— Смазана съм. Добре, че дойде краят на седмицата — рече тя. — Днес постъпиха още две жени. — Освен че полагаше извънредни усилия всичко у дома да бъде наред, Андреа ръководеше местния женски приют. — Да си призная — продължи тя, — истинско удоволствие е, че днес Мат ще приготви вечерята. Когато се прибрах у дома, не знаех какво си е наумил, а ти вече беше отишла да пазаруваш. Приготвил и кафе, и горещ шоколад.

— Той обикновено отговаря на повикванията петък вечер, нали?

— Партньорът му Хал отговаря на пейджъра и ще излиза с камиона вместо него. Мисля си, че на Мат му писна да измъква разни коли от канавките и тази вечер му се ще да направи нещо различно.

— Но къде ще ходим? Навън е тъмно и температурата на въздуха е колко? Двадесет градуса по Фаренхайт.

— Той само ми каза: „Облечете топли дрехи.“ Палта с дебела подплата, ботуши, дебели шапки и ръкавици.

На брега в близост до парка Лейксайд Мат изчисти снега от маса и пейка, направени от дървесина на секвоя, покри ги първо с найлон, след това нахвърля върху тях дрехи. Сложи бензинов фенер върху мушамата, запали ги и остави пламъка да свети не особено силно.

— Виждате ли? Така е по-добре от онези ослепително ярки газови фенери — подчерта той. — Луната се показа. Децата могат да си направят снежен човек. — Трите хлапета вече се бяха заели с тази задача недалеч от брега на езерото, където снегът не беше толкова дълбок. — Донесох съчки и дървени въглища. Сега ще запаля огъня.

— Струва ми се, че сме донесли и луната със себе си, Андреа — каза Нина. — Тя ми създава особено настроение.

Водите на езерото Тахо се плискаха на няколко крачки от тях. Планините, които го обкръжаваха, блещукаха в далечината. Сенките на дърветата падаха върху дългия плаж, посребрен от лунната светлина.

— Уиски с гореща вода и ароматни подправки — прошепна Мат и дъхът му образува топло облаче сред неподвижния, мразовит въздух. — В червения термос, кошница номер две — той извади четири големи чаши на масата, после се приближи към огнището в парка.

— Кое от децата е достигнало пълнолетие, празнувайки двадесет и първия си рожден ден, докато съм гледала в друга посока? — попита Нина и впери поглед в четирите чаши.

— О, тази вечер ще имаме гост, който ще има нужда от значително количество горещо питие след дългото си пътуване дотук — отвърна Андреа и наля на Нина пълна чаша, от която започна да се вдига пара. — Твоят любим частен детектив.

— Пол ли? Но как така? — Той живееше в Монтерей, на повече от двеста мили оттук.

— Е, Пол се обади и попита за тебе, казах му, че си отишла да напазаруваш, а той отвърна, че е дошъл в Сакраменто по работа, и попита дали е възможно да се отбие до нас? Какво можех да сторя с човек, който иска да ни посети и е пътувал сто мили до Сакраменто, изкачвайки се на шест хиляди фута височина? Ще дойде да вечеря с нас.

— Тук ли?

— Очаквам го всеки момент.

На няколко крачки от тях Мат приготвяше най-големия огън на открито, който бетонното огнище в парка можеше да издържи.

Андреа и Нина останаха до масата, близо до червения термос.

— Той често ми се обажда в офиса, но аз не му отговарям — каза Нина.

— А защо?

— Хубав въпрос, на който човек си струва да отговори.

— И отговорът е…?

— Още не съм сигурна защо постъпвам така. — Нина изпи първата си чаша и протегна ръка за още. Горещата течност се спусна като огнен поток в гърдите й. Въпреки ледения въздух тя веднага се почувства по-уютно. — Той събаря всичко по пътя си — добави Нина. — Прекалено едър е, поведението му е непредсказуемо.

— Той има къща в Кармел.

— Проявява прекалено голяма настойчивост. Просто желае да разнообрази живота си с няколко часа удоволствие.

— Точно така. Непрекъснато измислям разни извинения да го държа далеч оттук — допълни Андреа. Нина искаше да каже още нещо, ала коментарът на Андреа попари желанието й.

— Има страхотни рамене — продължи Андреа и се разсмя. — Той е първокласен екземпляр.

— Пол е бивше ченге. Видът му е такъв. Представям си как крещи: „Разпръснете се!“ Освен това ненавижда бебета и деца.

— Тази вечер е проявил желание да изтърпи трите хлапета само заради честта да вечеря с тебе. Достатъчно е смел, за да се приближи до теб, а подозирам, че мнозина мъже не притежават куража да го сторят.

— Защо приказваш така, Андреа?

— За кого се пазиш? — попита я Андреа. — Не е ли време да престанеш с процесите, където разни хора стрелят срещу теб, и отново да заживееш в света на обикновените хора?

— Наистина попадна на целта — отвърна Нина. — Днес прекалено много хора ме сразяват. Ако нямаш нищо против, бих желала да поседя мирно и тихо на тази пейка, възстановявайки силите си.

— Съжалявам — извини се Андреа и протегна ръка да потупа дланта й. — Просто мразя да те гледам така самотна. Това е в гените ми. Баба ми беше сватовница в малкото старо гето в Литва.

Боб се появи в златистия кръг от светлината на фенера.

— Искаш ли да си похапнеш нещичко? — попита го леля му.

— Студено ми е — той държеше в ръце бейзболната си шапка с надпис „Не се страхувам“, която беше отрупана със сняг. Андреа я взе и изтърси снега на земята.

— Аз ще те стопля, детенце — Нина протегна ръце към него.

Той се приближи към нея, позволи й да го прегърне и да го целуне по бузата. Единадесетгодишно, в началото на буен растеж, тялото на момчето беше все още детско и тясно, лъскавата му тъмна коса порастваше с дни, а кожата му беше мека, без никакво петънце. Ала мъжките хормони вече бяха установили невидимо владичество зад това дребно момчешко лице. Краката му вече бяха по-големи от нейните. Скоро гласът му щеше да стана по-плътен и по-нисък. Той все повече приличаше на… ала Нина не желаеше да продължи тази мисъл в тази студена вечер, сред приятна компания, когато Пол щеше да дойде и да я стопли. Трябваше да пропъди старите духове в килера, където им беше мястото.

Андреа му подаде една чаша горещ шоколад, който той изпи просто на една глътка, а след това изтри устата си с ръка.

— Как мина училището днес? — попита Нина.

— Добре — след това момчето изчезна. Тя видя как то изтича при братовчедите си, задавайки си въпроса защо не пожела да разговаря с нея.

— Ще се върна след минутка, Андреа — каза Нина. — Боби, почакай! Хайде да поговорим малко.

Бяха се отдалечили на неколкостотин крачки от топлия огън на Мат, когато Боб спря.

— Мамо… — той се поколеба, пъхнал ръце в джобовете си. Последния път, когато изражението на лицето му беше такова, той случайно беше изтрил работните файлове от компютъра й. — Трябва да ти кажа нещо. Ужасно ще се ядосаш.

— Така си и мислех — отвърна Нина. — Какво има?

Известно време се възцари тишина. После той заговори:

— Ударих едно момче в училище. Тайлър Нордхолм. Трябваше да отида и да разговарям с директора. Госпожа Полк ще ти се обади.

— Наранен ли си някъде?

— Не. Но аз го блъснах в стената на гимнастическия салон. Потече му кръв и трябваше да го заведат на лекар.

— Боби — изрече тихо Нина. — Защо се биеш? Погледни ме — не гледай настрана.

— Откъде да зная — отвърна синът й. — Понякога човек просто трябва да удари нещо. А той е такъв досадник… подиграваше ми се и се опита да ми свали шапката…

— Значи той е започнал?

— Да, той. Повярвай ми, точно така беше. Значи не могат да ни дадат под съд, нали?

— Не за това се тревожа сега. Трябва да се обадим на родителите му, да разберем как се чувства той.

— Госпожа Полк каза, че могат да ми забранят да посещавам училище известно време.

— О, по дяво…

— Нека ми забранят. Хич не ме е грижа — заяви Боб. — Мразя училището.

Тя обхвана студеното му лице в дланите си и попита:

— Откога се чувстваш така?

— Имам причини. Ти ги знаеш. Едва не умря, когато стреляха срещу тебе.

Тя го погледна в лунната светлина — такова красиво, здраво дете, ала сега Нина разбираше, че той не се чувства добре, най-сетне беше видяла онова, което се бе опитвала да не забелязва през последните месеци, след като излезе от болницата. Покушението срещу нея му беше повлияло. Той все още не го беше преодолял.

— Ами ако беше умряла? — изкрещя той. — Кой щеше да се грижи за мен? Джек ли? Вече не му пука за мене. И без това не ми е истински баща.

— Вуйчо Мат, дядо в Монтерей…, но аз не умрях. Тук съм, пред теб и ще бъда добре.

— Ами истинският ми баща? Щяха ли да го повикат? Той щеше ли да дойде, за да ме вземе?

Нина го притегли към себе си и отново повтори:

— Аз съм тук.

Но той се изтръгна от ръцете й, скочи и побягна към едно борово дърво, след това започна да го удря с юмруци и закрещя:

— Следващия път ще го убия! Само да ми пипне шапката!

От клоните се посипаха снежинки, превръщайки го в смешен снежен човек. Ала Нина не се засмя, тя го остави да изрази докрай яростта си. Най-сетне Боб се върна при нея и двамата седнаха заедно върху ивица замръзнал пясък току до самата вода.

Разговаряха дълго, вперили погледи над езерото Тахо. Нощта беше толкова ясна, че Нина виждаше светлините на малките селища Инклайн и Кингс бийч на северозападната част от брега, на около двадесет и шест мили разстояние. Огромно езеро, дълбоко, студено, пълно с тайни, Тахо показваше лицето си с различни багри и настроения, оказвайки невидимо влияние върху съседите си. Сега изглеждаше черно и непроницаемо, неподвижната му повърхност блестеше като течен катран и зовеше хората, останали навън в тази зимна нощ — опасен път към неизвестното. Неколцина смели до лудост авантюристи гребяха с лодки в далечината. Други бяха останали на сигурно място, жълтите светлини на къщите им просветваха от пристанището в градчето Тахо Кийс.

Пол пристигна, когато Мат бе започнал да разопакова лакомствата за вечерята. Нина стана да го поздрави и му позволи да я прегърне. По-едър отвсякога в зимното палто, Нина почувства как дъхът му стопли замръзналата й буза. Пол изтърси снежинките от сламенорусата си коса, целуна я и й подаде огромен плик, завързан на единия край с червена панделка.

— За мен ли е?

— Намерих я днес зад витрината на един магазин. И си помислих за тебе — отговори Пол.

— Да я отворя ли сега?

— Хайде да почакаме, докато се приберем у Мат.

Всички седнаха около масата и след пет минути унищожиха големите купи, пълни с гореща яхния. Децата изядоха всичко, без да чистят парчетата лук или морковите, изгладнели и зачервени след тичането на открито. По-късно, когато червеният термос се изпразни, Мат стана да направи кафе. Той остави водата да заври в тенджера над огъня, пъхайки непрекъснато съчки в пламъците под нея. След това напълни чашите на възрастните с кафе, а тези на децата — с горещ шоколад.

— Как беше в съда днес? — попита Пол.

— Той връхлетя срещу мен. Аз парирах удара му и го нападнах отстрани. Той отстъпи, помислих си, че е паднал в ръцете ми, но оръженосецът му поля главата ми с врящо масло. Пуснах лъвовете срещу него и те набързо го излапаха — обясни Нина. — Сега главата ми е окървавена, ала не и наведена.

— Понякога и аз изпитвам същото, след като съм била цял ден с децата у дома — рече Андреа.

— Какво дело беше това?

— Клиентката ми е направила филм за едно момиче, което е изчезнало преди много време от областта Тахо. Родителите и приятелите на изчезналата не одобрили начина, по който тя ги е изобразила във филма, и взели решение да попречат на разпространението му. Те не могли да я дадат под съд за клевета, защото тя не е излъгала нищо, затова сега я съдят за нарушаване неприкосновеността на вътрешния мир.

— Странно — възкликна Пол. — Като че по това време на века някой въобще може да разполага с подобно нещо.

— Лошото е друго. Мисля, че съм заела погрешна позиция, Пол. Клиентката ми въобще не я е грижа за чувствата на засегнатите от филма. Освен това днес тя ме изгледа по особен начин.

— Как те изгледа? — попита той.

— Така сякаш… ме мрази. Свикнала съм да търся скритата мотивация за всяка постъпка, разбираш ли? Опитвам се да си съставя правилна преценка за хората колкото е възможно по-бързо. Повечето от тях са твърде обикновени. Но тя е много прикрита. Разгневена жена. Определено останах с впечатлението, че насочва част от гнева си срещу мен, без да мога да проумея причината за това. Изведнъж отношенията помежду ни престанаха да бъдат делови. Превърнаха се в лични.

— Звучи ми страшно — намеси се Андреа. — Откъде се е появил този внезапен интерес?

Нина сви рамене и отпи глътка от чашата си.

— Какво се е случило с изчезналото момиче? — попита Пол. — Онова от филма. Казва ли нещо авторката по този въпрос?

— Не. Темара Суийт е имала някакви проблеми у дома. Полицията в Тахо я включила в списъка на безследно изчезналите, защото никога не е имало каквито и да било признаци на отвличане или друга криминална проява.

— Откога не са я виждали?

— От дванадесет години.

— Това е твърде дълго време — отбеляза Пол. Той беше бивш детектив, работил в отдел убийства. Нина знаеше с какво бе заета мисълта му.

— Мисля, че истинската причина за този съдебен процес е мнението на клиентката ми, че момичето е било убито. Освен това тя се опитва да свърже изчезването му с три други случая на изчезване на млади жени в околността на езерото през изтеклото десетилетие.

— Разполага ли с веществени доказателства?

— Не. Тя просто намеква, разбираш ли, Пол? И това е тежко за родителите.

— Така ще получи по-голяма публичност — подчерта Андреа. — Превръща случая в сензация, за да спечели повече пари от филма си.

Нина отвърна:

— Боя се, че имаш право.

Мат хвърляше дърва в огъня. Досега бе слушал мълчаливо. Той се обърна и каза:

— Пол, не можеш ли да внушиш на сестра ми да бъде по-благоразумна? Току-що излезе от болница и вече се замеси в серия от неразкрити убийства…

— Не е така, Мат. Това е само обикновено гражданско дело.

— Отново започваме старата песен — рече Мат.

— Мат, вече взех решение, че ще престана да работя по случая — заяви Нина.

— Вече трябва да се връщаме у дома — напомни им Андреа.

Ала Мат все още не беше готов да тръгне.

— Нина, аз се преселих тук, за да ме оставят намира да се грижа за семейството си — продължи той. — Само това искам от живота. Спокойствие за семейството ми. Работата ти, пък и тази на Андреа е такава, че всички странни птици на света се тълпят пред вашата врата. Хубаво. Може би ти не можеш да избегнеш бъркотията тук, а вероятно и не бива да го правиш — подчерта той. — Дори ако изборът ти е такъв, че ме кара да се безпокоя твърде много. Аз мога да живея с тази мисъл, ако зная, че след като си решила да се занимаваш с рискован бизнес, се ръководиш от здравия разум. Ако видиш, че се задават неприятности, просто бягай.

— Правя каквото мога, за да запазя сигурността си, Мат. Така че светът може да продължи да си живее спокойно — отвърна Нина.

— Щом ти изглежда, че онази жена те мрази, вероятно наистина е така — каза Мат.

— Ще бъда внимателна — каза Нина.

— Кога ще се отървеш от нея?

— Колкото е възможно по-скоро — отговори Нина. — Обещавам.

Мат удари почернелите пънове с щипките. Дървото се разцепи на парчета със силно пращене, освобождавайки пареща топлина.

— Предполагам, че все още никой от нас не е преодолял покушението срещу тебе, Нина — изрече извинително Андреа, опитвайки се да запълни мълчанието, последвало речта на Мат. Тя вдигна една горяща пръчка. — И така, Пол, искаш ли да изпиеш последната глътка от питието?

Прибраха се у дома, децата се изкъпаха в горещата вана и излязоха порозовели, готови да се пъхнат в пижамите си. Във всекидневната, седнала до примамливо пламтящата камина, Нина отвори подаръка си от Пол — беше плюшено мече с кафяви стъклени очи, мека, кръгла глава, черен нос и мънички избродирани устни. Тя го вдигна високо и Бриана се втурна към нея, но Пол й подсказа:

— Натисни гърдите на животинчето.

О, не. Говорещо мече. Нина натисна с палци гърдите му. То заговори с бавен, тъжен и някак странно познат глас:

— Чакам… чакам… Само седя тук, в ъгъла, и те чакам…

Всички избухнаха в смях. Изражението на мечето беше толкова самотно, ала изпълнено с очакване, а тонът му беше толкова печален. Нина остави Бриана да го натисне няколко пъти, след това седна на канапето до играчката.

— Харесва ли ти? — попита Пол. Той стоеше прав до нея и я гледаше. Тя кимна с глава.

— Гласът е толкова… необичаен. Направили са наистина интересно нещо.

— Това е мече магнетофон, то може да прави записи — каза Пол. — Можеш да запишеш собствения си глас.

— Искаш да кажеш, че си записал себе си, така ли? — попита Андреа. Тя се отправи към кухнята, притиснала устните си с ръка, а раменете й се тресяха от смях.

— Аз просто се опитвам да подхвана диалог — обясни Пол. — Натисни гърдите на мечето винаги когато искаш да научиш за какво си мисля.

— Добре. Благодаря, Пол — отвърна Нина. Тя го поведе към верандата.

— Хайде да отидем на ски утре — предложи той. — Отседнал съм в хотел „Цезар“ и ще остана до утре вечер.

— На ски ли?

— Така ще укрепиш здравето си. А аз ще бдя да не паднеш от някоя канара.

— Някой друг път, но ще бъде съвсем скоро. Този уикенд имам много работа.

— А тази вечер?

— Съжалявам — отвърна му тя. — Тази вечер не мога да дойда.

Той се наведе, задържа се до нея в дълга целувка, затворил очи, притискайки я плътно до себе си.

— Обади ми се — каза Пол.

— Ще го направя.

3.

НЕПИСАНИ ПРАВИЛА НА ЮРИДИЧЕСКАТА ПРАКТИКА:

Правило 1: Винаги е по-лошо, отколкото някога си сънувал.

Правило 2: Другият лъже и се възползва от това.

Правило 3: Човек никога не може да си позволи почивка.

Майката на Тайлър Нордхолм, с която разговаряше по телефона в понеделник рано сутринта, й напомни, че извън правото съществува и друг свят.

— Няма сътресение, дори и главата не го боли. Накарахме го да лежи в леглото си, ала всъщност това не беше необходимо. Каза, че се опитал да вземе бейзболната шапка на Боб. Надявам се, че Боб не си е създал неприятности.

— Ще разговарям с директора на училището тази сутрин — каза Нина, изпълнена с облекчение.

— Момчетата започват да се държат по-грубо, дразнят се един друг. Докато човек се огледа, настъпва краят на детството, а юношеството вече се задава зад ъгъла. Аз съм съветник по проблемите на брака и семейството, мога да ви уверя, че синът ви няма да стане хулиган, освен ако не запази този навик. Знаете ли какво — ще разговарям с Тайлър да покани Боб у дома. Ще ги накарам да запалят лулата на мира, фигуративно казано, разбира се.

— Вие проявявате изключителна любезност в случая.

— Тайлър казва, че вие сте пристигнали неотдавна в Тахо. Би трябвало да се срещаме, да пием заедно кафе. Понякога сутрините са наистина мъчително дълги. Работите ли?

— Адвокат съм в града. Идеята ви звучи добре.

Краткото мълчание в телефонната слушалка й подсказа, че госпожа Нордхолм бе срещала подобни хора по-рано. Нина не можеше да я вини, че е малко нервна. Наум тя вече готвеше аргументи, които щеше да представи пред директора на училището, подчертавайки страхливото нападение над Боби от страна на сина на госпожа Нордхолм.

— Е, успех с госпожа Полк — каза й госпожа Нордхолм, очевидно решила да прости на Нина за нейната професия. А за да отговори по подобаващ начин на добрината й, Нина реши да промени подхода си пред директора на училището.

За две минути взе топъл душ, среса косата си, обу панталон и зелено сако. В кухнята нахрани Боби с рохко сварени яйца и се забави при децата над любимия им комикс.

Навън й се наложи да сложи очила, за да не бъде заслепена от яркия, навалял през нощта сняг. Улиците бяха пълни със спортни коли, натоварени със ски. Виждаха се усмихнатите лица на онези, които все още не бяха счупили някой крайник.

Пристигнала точно в девет часа, Нина чакаше, седнала на много малък стол в приемната на началното училище „Джон Мюир“. След тридесет минути я поканиха да влезе в кабинета на директора, където се чувстваше гола без адвокатското си куфарче.

Госпожа Полк, едра жена, с тъмна коса и скъпи очила, чиято рамка беше направена от корубата на костенурка, й посочи стола пред себе си. След това не седна зад бюрото, а избра стола до Нина край малка масичка, отрупана с играчки и занаятчийски произведения от Централна Америка.

— В петък разговарях с учителката на Боб — започна госпожа Полк. — Той е умно дете.

— Госпожа Нордхолм ми съобщи, че Тайлър не е наранен тежко.

— Тайлър е отново на училище. Било е само драскотина. Тази сутрин разговарях с него. Той и Боб дойдоха в кабинета ми и се извиниха един на друг.

— Боби за пръв път участва в подобен инцидент. Не виждам особен проблем.

Госпожа Полк свали очилата си и ги остави на масата. Тя не носеше грим, но очите й бяха проницателни, те сякаш заповядаха: „Кажи ми истината“ — и това качество, изглежда, й беше много полезно.

— Но всъщност той има проблем — каза тя. — При него периодите на депресия се редуват с периоди на гняв. Не се държи спокойно в класната стая. През изтеклите два месеца сме изпратили три бележки до дома ви.

— Три бележки ли?

Директорката на училището се приближи до бюрото си, взе някакви листа и ги подаде на Нина.

— Не сте ли ги виждала?

Свири по време на час. Трябва да престане с буйното си поведение в класната стая. Крещи на площадката за игри, блъска съучениците си. Не пише домашните си, след като е отсъствал от училище. Нина не беше виждала нито една от бележките, макар че собствените й инициали бяха изписани самоуверено в дъното на листа.

— О, разбира се, онези бележки — внимателно отвърна Нина.

— Освен това от Коледа не е идвал шест пъти на училище. Има ли Боби някакви здравословни проблеми, за които трябва да ни уведомите, госпожо Рейли?

— Не съм омъжена — автоматично я коригира Нина. — Не, страдал е от неразположения, нормални за възрастта му. Леки настинки и така нататък.

Шест отсъствия. Доколкото й беше известно, Боби не беше пропуснал нито ден от учебните занятия в училище.

— Вие ли подписахте извинителните бележки? — случваше се същото както преди двадесет и пет години. Тогава Нина беше изпратена при директорката на училището; зад любезните маниери на дамата бе скрит истински палач, затова трябваше бързо да измисли някаква история…

— Естествено. Нима смятате, че Боби ги е подправил? — изрече тя, срещайки упорито погледа на госпожа Полк.

— Извинете, че ви задавам този въпрос, госпожо Рейли. Има ли някакви проблеми у дома ви, които разстройват сина ви? Например някакви семейни недоразумения. Единадесетгодишните деца разбират повече, отколкото си мислим, често дочуват разни неща и ги разбират съвсем погрешно…

— Боби претърпя много промени в живота си. Наскоро се разведох — отговори Нина. — И се преселихме в Тахо едва миналата пролет. Работата ми е такава, че голяма част от деня съм далече от него. Неотдавна бях ранена и се наложи да остана в болница. Но той е толкова буен във всяко нещо, с което се занимава…

— Боб редовно ли се среща с баща си?

— Боби няма баща — отвърна Нина.

Госпожа Полк не изглеждаше разколебана от тона на Нина. Тя беше много по-сурова, отколкото Нина бе предположила в началото.

— Макар че родителите не се разбират, детето все пак има баща — заяви тя.

— Бившият ми съпруг не е баща на Боби — обясни Нина.

— По-ранна връзка? И Боб знае за това?

— Знае, че Джек — бившият ми съпруг — не е негов баща. От по-ранната ми връзка не излезе нищо. Прекъснах всякакви контакти с бащата, преди Боб да се роди.

— Никога ли не сте разговаряли с него за баща му?

— Това е част от живота ми, която не обсъждам с никого.

Госпожа Полк поклати глава, отвори уста да изрече нещо, което Нина не желаеше да чуе — някаква съчувствена забележка, която щеше да измъчва Нина нощем. Тя се наведе напред, решила да прекъсне директорката.

— Вижте, госпожо Полк. Разбирам, че сте загрижена за доброто бъдеще на Боби. Ще разговарям с него, ще го наблюдавам по-отблизо. Сигурна съм, че поведението му ще се подобри.

— Той знае, че темата за баща му е табу. Това вероятно е трудно за момче на неговата възраст.

По дяволите, тази жена най-накрая бе хванала Нина натясно. Думите й се врязаха дълбоко в съзнанието й.

— Замислете се, че е необходимо да се разкриете пред сина си.

— Ще се справя с този проблем както сметна за нужно — заяви Нина и се изправи, уведомявайки госпожа Полк, че срещата е приключила. — Ще предприемете ли някакви по-нататъшни действия срещу Боби?

— Не, ако вие сте готова да ни помогнете и поведението му се подобри.

— В такъв случай много ви благодаря. Съжалявам, но имам предварително уговорена среща и трябва да тръгвам.

Госпожа Полк се изправи и стисна ръката й.

— Беше ми приятно да се запозная с вас, госпожо Рейли. Съжалявам, че бързате толкова много.

— Госпожо Полк…

— Да, госпожо Рейли?

— Правя всичко, което е по силите ми. Моят син е най-важното нещо в света за мен. — След като изрече тези думи, тя бързо напусна кабинета, мина край секретарката, излезе от сградата и се озова в училищния двор. Тук някъде Боби имаше час по природознание. Тя наистина трябваше да отделя повече време на заниманията му в училище. Щеше да го стори. Щеше да поговори с Боби. Довечера.

Точно сега вече бе закъсняла за вземане показания от свидетелите под клетва.

Вечерта й се наложи да отиде на среща с членовете на градския съвет, за да протестира от името на свой клиент, чиито архитектурни планове за построяване на жилищна сграда бяха отхвърлени. Когато най-сетне се прибра у дома, лампите навсякъде бяха угасени и всички вече си бяха легнали.

На следващия ден закара Боби на училище и му каза, че ще разговаря с него, когато се прибере от работа. Остана във фоайето на училищната сграда, наблюдавайки как синът й влиза в класната стая.

След това отиде в съда; трябваше да се яви във връзка с дело, чиято цел беше да принуди крупна счетоводна фирма да предостави скрита незаконно информация. Ревизорът, отговарящ по процеса, приказваше глупости; адвокатът на противниковата страна държа убедителна реч в многословен, раболепен, дразнещ стил, който изкарваше съдиите из нерви; Нина се възмути. Тя спечели правото да представи някои отговори на въпросите на съдията и го загуби в други случаи. След два месеца щяха да се срещнат отново в съда в поредна схватка. Застрахователната компания беше възприела стратегията на бавното изтощаване на врага: те възнамеряваха да я заливат с документи, докато започне да бръщолеви като идиот, а клиентът й стигне до фалит.

Едва в шест и половина се разкри възможност да поговори със сина си. Зимното небе бе започнало да потъмнява, когато тя взе Боби от дома, заведе го в сладкарница до гарата, точно срещу киното „Стейтлайн“, откъдето тръгваха автобусите „Грейхаунд“ за междуградски пътувания. Двамата си поръчаха хамбургери и пържени картофки.

Боби седеше срещу нея и си играеше със сламките, които беше взел от кутията на гишето. Беше облечен в тъмносиня памучна фланела с красив скейтборд на гърба. Тази Коледа синът й я беше помолил да му купи скейтборд, стик за хокей и дрехи от точно определена марка.

— Винаги трябва да сваляме шапките си, когато влезем в някое обществено заведение, забрави ли? — напомни му тя. — И престани да издухваш хартиени топчета през сламката. Трябва да поговорим.

Той свали бейзболната си шапка и внимателно я постави на масата. Сега Нина го виждаше по-добре. Широките дрехи и черната шапка го предпазваха от внимателните погледи на другите хора. Той нямаше своя собствена стая, нито място, където можеше да остане насаме със себе си. Може би шапката му създаваше чувство за неприкосновеност и независимост.

— Свързано е с училището. Разговарях с госпожа Полк. Тя ми показа няколко бележки от училище, които ти не си представял пред мен.

Боб наведе глава, все още продължавайки да върти сламките в ръце.

— Не можах да повярвам, Боби. Написал си моите инициали в края на страницата и си предал бележките, нали?

Не последва никакъв отговор.

У Нина се събуди следователят, водещ кръстосан разпит. Реши да стигне до истината.

— Отговори ми.

Лицето му се стегна по начин, какъвто никога не бе виждала. Сякаш пред нея стоеше възрастният човек, какъвто щеше да стане той — нещастно пораснало момче, което се опитваше да се предпази, наблюдавайки я под око. Обзета от внезапен прилив на съчувствие, Нина почувства, че й се иска да го утеши. Защо го беше довела на това обществено място?

Защото нямаха собствен дом. Сервитьорката им донесе чинии с храна и Нина подаде на Боби кетчуп.

— Хайде — подкани го тя. — Говори. Кажи ми къде си ходил.

— Ходих…

Той притихна, свит напрегнато на мястото си.

— До ски гардероба в Хевънли.

— Онази голяма сграда до паркинга ли?

Момчето не я поглеждаше.

— Да.

— Сам ли отиде там?

— Да. Само веднъж… взех със себе си Трой.

Нина изстена.

— Защо?

— Какво те е грижа, мамо? Толкова си заета.

— Хайде. Наистина се тревожа за тебе — тя протегна ръка към дланта му и я докосна леко с пръсти, опитвайки се да установи контакт помежду им.

— Аз мога да се грижа за себе си.

— Аз също искам да се грижа за тебе — изрече Нина. — Ако нещо се случи с тебе, Боби…

— Бях на сигурно място. Седях на пейките близо до възрастни хора, разбираш ли, и сервитьорите си мислеха, че съм с баща си — той изрече думата „баща“ така официално.

Нина спечели няколко секунди, впивайки зъби в хамбургера си, след което отпи от млечния шейк.

— Разбира се, аз нямам баща, нали?

— Престани с тези приказки. Ти имаш баща, както всеки друг. Роди се в общинската болница в Монтерей…

— Аз съм незаконно дете, нали? Копеле. Така приказва Тайлър Нордхолм, пък и всички останали?

— Какво? Той не разбира нищо от това. Нито пък ти. Много от децата в твоето училище имат семейства, различни от тези на останалите хора. Също като мен и теб. Нека спрем дотук. Защо не си изядеш хамбургера, за да се приберем у дома?

— Ние нямаме дом.

— Къщата на Мат е твоят дом.

— Не е същото, мамо. И ти го знаеш.

Тя почувства как животът, който си бе изградила, се сгромолясва пред очите й.

— Точно сега не мога да направя нищо за това, Боби. Мястото, където живеем, е хубаво и през по-голямата част от времето ни харесва да бъдем там, нали?

— Мъртъв ли е баща ми? — Боби отново се върна в радиоактивната територия. — Къде се намира той все пак? Защо не искаш да приказваш за него? Винаги се вбесяваш, когато те попитам.

— Просто… — думите й изневериха.

— Кога ще ми кажеш?

— Някой друг ден.

— Искам да узная сега.

— Зная, че е така.

— Кога ще ми кажеш?

— Не зная кога! — Тя се опита да запази гласа си нежен, но непреклонен, ала усети, че той звучи гневно.

— Обещай ми.

— Ще помисля за това. А сега ти ми обещай, че никога няма да правиш така — да бягаш от училище. Училището е важно. Но най-важното нещо си ти. Искам да зная, че се намираш на сигурно място, там, където трябва да бъдеш.

— Добре — думите дойдоха прекалено лесно; Нина се съмняваше в искреността им.

— Ще си стиснем ли ръцете? — Тя протегна своята и Боб я пое автоматично, както правеше като малко момче. Тя отпускаше ръка с отворена длан и той я сграбчваше, сякаш притеглен от магнит. Ала сега дланта му заемаше повече място в нейната и лесно можеше да се отскубне. Пръстите му бяха силни, жилави и не останаха задълго в нейните.

Той порастваше и се отдалечаваше от нея и тя трябваше да намери някакъв начин да го приеме.

Човекът, с когото трябваше се срещне на следващата сутрин, не се появи. Беше й невъзможно да се съсредоточи. Съдебното решение на съдията Милн по случая Ландън щеше да пристигне днес или утре. Нина щеше да приключи с неприятностите на Тери Ландън.

— Какви са задачите ми за следобед? — попита тя, влизайки в приемната. Сенди попълваше някакви формуляри, които трябваше да бъдат изпратени по предназначение в края на деня.

— Трябва да се явите в полицейската служба и да направите опит да спасите шофьорската книжка на госпожа Одри — осведоми я Сенди.

— Предполагам, че в такъв случай най-добре ще бъде да прочета досието й.

— Това е случай, в който няма да спечелите — подметна Сенди. — През изтеклата година госпожа Одри е натрупала прекалено много глоби за превишена скорост.

— Ах, Сенди, Сенди. Всичко зависи от правилния подход. Човек трябва да се отнася с пътната полиция по подходящ начин.

— И какъв е той?

— Трябва да се държиш угоднически. Крясъци, оплаквания, обяснения, честни изявления, обещания, че ще поправиш поведението си: всичко това не струва и пукната пара. Трябва просто да паднеш на колене.

— Тя може да стори това и без вас.

— Госпожа Одри е аматьор. Нуждае се от експерт. Адвокатът трябва да раболепничи. Такава е политиката на пътната полиция.

Сенди, която никога не се смееше, се усмихна едва-едва.

Срещата в участъка на пътната полиция мина добре. Нина помоли за пощада и клиентката й я получи. Изпитвайки задоволство от тази малка победа, тя се върна в кабинета си и се зарови в огромната купчина на хорските неприятности.

Телефонът звънна. Сенди се обърна към нея:

— Бела се обади от канцеларията на Върховния съд. Съдебното решение по случая Ландън е готово.

— Бързо са се справили. Какво гласи то?

— Тя каза, че можеш да отидеш да го получиш, в противен случай ще го изпратят по пощата.

— Би ли отишла, Сенди?

— Ххм — измърмори Сенди и облече палтото си.

В три часа и петнадесет минути Боб дойде в офиса, натоварен с огромно количество домашни, докаран тук от Мат след малък спор с Трой. Нина го настани в помещението, където водеше поверителни разговори с клиентите си, и след като му изнесе кратка лекция, го остави с няколко добре подострени молива и строгата заповед да не се мярка в приемната.

Половин час по-късно Нина разговаряше с нов клиент в кабинета си, когато Сенди се прибра със съдебното решение по случая Ландън.

Беше спечелила. Милн беше отказал да издаде постоянно съдебно разпореждане, обосновавайки се с факта, че съществува малка вероятност ищците да спечелят делото, когато то бъде обжалвано в по-висша инстанция. Аргументът, че е имало предварително съгласие между страните по делото, бе наклонил везните в нейна полза — а не аргументът, свързан с конституцията; както и да е, Нина беше победителят в схватката.

* * *

— Тери Ландън пристигна, за да се види с вас — уведоми я Сенди. След няколко минути Нина приключи с клиента си и надникна в стаята за поверителни разговори.

Боби, чиито книги лежаха разхвърляни и пренебрегнати по масата от дъбова дървесина пред него, гледаше през прозореца с непроницаемо изражение на лицето. Черната му коса бе станала прекалено дълга, оставена задълго без внимание от страна на бръснаря. Очертанията на челюстта му, най-забележителната физическа промяна в единадесетгодишното момче, наподобяваха триъгълник, загатващ предстоящото юношество. Нина отклони поглед от него и забеляза Тери в срещуположната страна на дългата маса; клиентката й наблюдаваше ту нея, ту Боб.

— Тери, запознахте ли се със сина ми? — попита Нина.

— Забелязвам приликата между вас — отбеляза Тери, отваряйки устните си в широка, пълна с бели зъби усмивка. — Макар че той не изглежда съвсем като вас, нали? Ние двамата си поговорихме прекрасно. Той ми каза, че наскоро е навършил единадесет години.

Всичко, което изрече тази жена, изглеждаше някак фалшиво, като че произнесените от нея думи нямаха нищо общо със значението, което тя искаше да вложи в тях. Неспокойствието, което бе измъчвало Нина, отново я обзе.

След като Тери си отиде и Мат взе Боби, Нина осъзна, че бе забравила да предаде на клиентката си копие от съдебното решение, за което Тери изрично я бе помолила. Тя реши да й го занесе на път за вкъщи — така Тери щеше да се чувства щастлива, докато Нина намереше благовиден претекст да се измъкне от по-нататъшното разглеждане на случая.

— Направи ми една услуга, Сенди.

— Каква?

— Моля те, не оставяй повече Боб в стаята за поверителни разговори с клиентите. Това действа зле на нервите ми.

— След като заговорихте за това, ми се ще да ви кажа, че той изглеждаше малко разстроен на излизане оттам — подчерта Сенди. — Предполагам, че обстановката действа зле и на неговите нерви. Чудя се защо ли е така?

4.

Тери Ландън живееше в един от средно големите парцели недалеч от река Пайъниър, разположен сред местност, осеяна с големи обли скали, в края на пътя, наречен „Пътеката на койота“. Къщата се издигаше на върха на хълма, който почти изцяло беше заграден с типичната за местно ранчо ограда, а откъм улицата бе предпазена със залостена порта.

През портата Нина видя малка, украсена с гипсова мазилка сграда, потънала сред зеленината на боровете и почти изцяло затрупана от стария сняг — това вероятно беше студиото, където работеше Тери. Стръмна, тясна пътека свързваше неголямата постройка с къщата над нея. Макар че завесите на студиото бяха сложени, светлина отвътре хвърляше слаби отблясъци върху прозорците. Нина паркира пред портата, търсейки домофон или някакво друго средство да се обади в сградата.

Когато излезе от колата, пред нея изневиделица изникна черно куче, голямо почти колкото санбернар. От муцуната му, която изглеждаше постоянно усмихната, се точеха лиги. Кучето я накара да се разтрепери, близвайки студената й длан с влажния си, горещ език.

Върху малка табелка, закована върху един от диреците на портата, беше написано:

Не се тревожете от кучето.

ПАЗЕТЕ СЕ ОТ СОБСТВЕНИКА МУ.

След тези думи, изразяващи радушното посрещане, бяха нарисувани контурите на пушка. Нина не забеляза нито звънец, нито домофон.

Бездруго вече бе сменила решението си. Това място не й допадаше и тя не желаеше да се вижда с Тери. Вятърът щеше да изтръгне плика от ръката й. Не можеше просто да го окачи на някое клонче, нито да го пъхне в цепнатина в оградата, защото следващият порив на вятъра щеше да го отнесе. Щеше да се върне в колата, а Сенди можеше да изпрати решението по пощата утре…

— Тери ли търсите? — изрече басов глас зад нея и тя рязко се обърна.

Един мъж стоеше на около три крачки пред нея, стиснал пушка в ръка. Той имаше бяла коса, бяла брада, зачервено лице и бели мигли. Вече облечен във вълнена риза и мръсно яке с дебела подплата. Панталоните бяха увиснали под дебелия му корем. Нина се приготви да отговори, ала вятърът изведнъж задуха силно и разпиля бялата му коса.

— Надявам се, че не сте дошли тук да предлагате нещо за продан — заяви мъжът. Беше стиснал небрежно приклада на пушката, насочвайки дулото към земята.

— Тъкмо си тръгвах.

— Този плик за нея ли е?

Нина се поколеба и той продължи:

— Тя е тука. Просто заключва портата, когато не очаква никого. Знае ли, че ще дойдете?

— Не.

— Ще й го занеса, ако искате. Аз съм неин съсед. Джери — Забелязвайки, че погледът й неотклонно следи пушката, той добави: — Тази година зайците са истинска напаст. Ловците не обръщат внимание на предупреждението „Не влизай. Частна собственост“. Гърмят по всичко, което се движи. Не се разхождайте много-много из горите. Пълни са с калпави стрелци. Хълмът е частна собственост — нейна и моя. Те нямат право да ловуват тук.

— Благодаря. Но…

— Джери! Махни се оттам! — извика високо женски глас от студиото между два бръснещи порива на вятъра. Силует на глава се бе очертал върху спуснатите завеси.

— Тя не ме харесва — обясни Джери.

— Предполагам, че и мен не харесва — каза Нина.

— Тя не харесва никого — обясни мъжът. Без да произнесе нито дума повече, той се обърна и тръгна надолу по хълма, оглеждайки одобрително пикапа й.

— Аз съм, Тери. Нина Рейли — извика Нина, след като мъжът бързо се отдалечи. Няколко минути по-късно вратата се отвори. Несресани кичури кестенява коса покриваха по-голямата част от лицето, което се показа навън.

— Какво правите тук?

Задавайки си същия въпрос с всяка изминала минута, Нина отвори куфарчето си.

— Донесох съдебното решение — извика тя. — Забравихте да си вземете вашия екземпляр.

— Защо първо не се обадихте по телефона?

— Разбирате ли, ще замръзна тук, сред този вятър. Ако не желаете да ме поканите вътре, добре. Ще оставя плика тук и ще го затисна с някой камък.

Тери излезе навън, обличайки шуба с дебела подплата.

— Почакайте, почакайте — викна тя. Закрачи по пътеката и отключи портата, зад която чакаше Нина.

— Влезте — разпореди се Тери и отметна косата си назад. След това тръгна напред, стъпвайки енергично с дългите си крака по пътеката към студиото. Когато влязоха вътре, тя свали шубата. Беше облечена в широк, ръждивокафяв пуловер, покриващ наполовина бедрата й, стегнати в черен клин. Без грим лицето й изглеждаше по-старо, по-бледо и по-мъжествено.

Тя посочи на Нина канапе, върху което бяха поставени няколко възглавници с плюшени шнурове, все още носещи отпечатъка на главата й.

— Седнете.

— Всъщност не разполагам с много време, Тери — каза Нина и седна скромно в самия ъгъл на канапето. Тери я наблюдаваше, разположила се върху въртящ се стол в средата на стаята. В очите й проблеснаха весели искри: тази жена знаеше, че на Нина не й е приятно да сяда там, където бе лежала Тери.

— Закъснявам — Нина започна да рови из куфарчето си и намери документите. Тя ги постави върху малката стъклена масичка пред нея.

— Кафе? — попита Тери.

— Не, няма нужда…

— Това няма да ме затрудни ни най-малко — безапелационният тон на Тери й даде да разбере, че ще бъде проява на истинска грубост, ако си тръгне сега. Още докато приказваше, домакинята се бе насочила към барче недалеч от вратата, където имаше малък хладилник и кафе машина; така тя даваше шанс на Нина да разгледа студиото.

Единствената продълговата стая имаше бели стени и прозорци от пода до тавана, вградени в една от дългите страни. Между тях бяха разположени единствено вратата и барчето. От срещуположната стена се подаваше дълъг тезгях, върху който цареше истински хаос от стерео оборудване, лазерен диск плейър, двоен касетъчен дек, компактдиск плейър, компютър, видео, голям монитор и сред останалите апарати — оборудване за редактиране на филмов материал, което Нина не беше в състояние да назове. Кабели, окичени със старателно надписани етикети, бяха включени в цяла редица от устройства, осигуряващи защита срещу токов удар; последните бяха вградени отзад, по продължение на целия тезгях.

— Какво е цялото това оборудване тук? Наистина ли имате нужда от толкова много и разнообразна апаратура? — попита Нина, търсейки неутрална тема за разговор, докато й се удаде удобен случай да си тръгне.

— Ами хайде да видим — измърмори Тери и постави стъклената кана в кафе машината, натискайки едно от копчетата. — Два високоговорителя VIFA, два високоговорителя UIFA, два високоговорителя за възпроизвеждане на звукове с ниска честота — обясни тя. — Всичко това е необходимо, ако искате да направите съвършен звуков запис на човек, който отправя клевети срещу вас. След това идва ред на три четвърти инчовото видео оборудване, с което без особена трудност се правят груби извадки от филм, заснет с видеокамера.

Използвам тейп-дековете за редактиране на звуковите ефекти и за създаване на саундтрак. Някои от тях са предназначени за по-малко форматни ленти, на тях гледам взетите под наем видеокасети, те ми помагат да планирам предварително какво ще заснема във филма си. Използвам ги и за други неща, като например създаване на саундтрак на филма за Темара Суийт, така че, като го пуснат на домашното видео, роднините й ще получат нервен срив.

Обаче не е хубаво човек да гледа филм по този начин. Видео лентата е беден братовчед на истинския филм, дори ако разполагате с осемдесетинчов екран и възможно най-качественото възпроизвеждане на саундтрака. Двеставатов усилвател за високоговорителя, възпроизвеждащ звукове с ниски честота…

Нина вдигна ръка.

— Достатъчно. Предполагам, че разполагате с надеждна алармена система.

— Не се тревожа особено. Имам килер със солидна врата, където заключвам камерите, докато не съм тук. В това помещение оставям само масивното оборудване. Преносимите апарати прибирам в килера, ако наистина представляват някаква ценност. Така Джери и глупавият му син Ралф няма да бъдат изкушени да сторят нещо необмислено.

— Твърде внушителна колекция от техника.

— Занимавам се с тази работа от дълго време насам. Човек натрупва оборудване и се оказва, че винаги има нужда от още и още. Винаги му трябва нещо по-ново. Естествено, за това са нужни пари — тя взе парче мека кожа и изтри с нея обектива на една от видеокамерите. — Знаете ли, натрупах доста дългове, за да направя този филм. Просто не можах да устоя. Каква тема. Тя буквално ме разтърси. Освен това, разбира се, възнамерявам да възвърна парите, които вложих, както и да спечеля още.

— Слушайте, Тери…

— Някога Боб трябва да дойде и да види всичко това. Той обича да гледа филми. Мечтаел да имате видеокамера. Каза ми го в стаята за поверителни разговори с клиентите.

— Исках да ви попитам за… — започна Нина, ала след това промени решението си. Щеше да разговаря с Боби.

В съда вече се беше събрало достатъчно кафе. Тери наля две чаши, Нина изпи бързо своята, възнамерявайки да си тръгне при първа възможност. Намираше се у дома на Тери, на нейна територия и чувството, което изпитваше, никак не й харесваше. Струваше й се, че е попаднала в примка, в капан, откъдето не можеше да контролира положението. Тя даде цяла поредица отговори, лишени от каквато и да било информация. Всъщност домакинята й бе започнала да я обстрелва с истински артилерийски огън от въпроси за нея и Боби. Каква странна смесица от черти притежаваше тази жена — с цялото й скъпо оборудване, идеите й за света, желанието й да се меси в живота на другите!

Изведнъж Тери вдигна малка записваща видеокамера и я насочи към Нина.

— Вие сте много фотогенична — отбеляза Тери иззад черната кутия. — Дребните хора изглеждат по-внушителни на екрана. Камерата им вдъхва внушителност, каквато не притежават в живота.

— Това не ми харесва — отбеляза Нина. — Моля, изключете я.

— Къде е баща му? — попита Тери. Камерата пред нея неумолимо бръмчеше. — Той, изглежда, не знае.

— Какво? — Нина, изумена от въпроса, забрави за камерата.

— Той каза, че дори не знае кой е баща му. Какво е мнението ви за това? Кажете на Тери. Беше ли таткото лош човек? Той ли ви напусна, или вие него? — в гласа й се промъкнаха ласкателни, предразполагащи нотки.

— Разговаряли се със сина ми за неговия баща?

— Мисля, че той заговори пръв на тази тема.

— И какво каза?

— Всъщност вече не помня.

— А вие какво му казахте?

— Забравила съм. Може би го посъветвах, че е крайно време да научи.

Нина се изправи и постави ръка пред обектива на камерата.

— Не се намесвайте в живота ми — изрече тихо тя.

Тери отскочи встрани, продължавайки снимките.

— Споделете с мен — подкани я тя. — Няма да кажа никому.

— Не ви разрешавам да ме заснемате. — Нина пристъпи към вратата, преследвана от камерата.

— Не е нужно да разполагам с разрешението ви, щом не възнамерявам да показвам заснетото пред публика. Ще гледам този филм по-късно, когато съм сама, Нина, и ще науча всичко за вас. Ще разкрия някои тайни. И тогава ще разтърся вашия свят.

— Никога повече не говорете със сина ми. Освен това повече не мога да ви представям. Ако се нуждаете от допълнителни юридически услуги, обадете се в кабинета ми и ще представим случая ви на избрания от вас колега — каза й Нина. Защо ли пък да чака повече? Тази жена беше невъзможна. Спускайки се бързо по пътеката, тя се обърна леко назад, видя камерата и тъмната фигура зад нея с развени от вятъра коси на фона на тъмната гора и почти затрупаната от сняг сграда.

— Вие се борихте заради мен в съда, заради правото ми да прониквам в живота на другите хора — извика високо Тери от входа и свали камерата надолу, ала все още насочена към нея; сега Нина виждаше бялото й лице. — Какво има, Нина? Защо към вашия вътрешен мир трябва да се отнасяме по-различно от този на другите хора?

Нина стигна бързо до колата, запали я и се отдалечи, без да обръща внимание на олигавеното куче, което я преследва чак до края на хълма.

В сряда през нощта Боб остана буден в леглото си дълго след като майка му излезе от стаята. Той изчака, докато всички заспят, вслушвайки се в шумовете на гората. Мислите му се унесоха отново в същата посока, където често го отвеждаха — при неговия баща. Когато се опиташе да си го представи, в ума му се появяваха герои от телевизионните сериали. Момчето знаеше, че не беше така. Би дал всичко само за да узнае кой е баща му, какъв е в действителност. А може би къде е, къде живее.

За миг затаи дъх, вземайки решение. Добре, щеше да наруши правилата. Щеше да отиде в ада, ако това се налагаше, също като Хъкълбери Фин.

Струваше си. В четвъртък сутринта Нина стана рано, за да се наслади на първите скъпоценни моменти с изпускащото пара кафе и сутрешния вестник. След няколко минути всички останали от семейството нахлуха при нея като вулканична лава. Дойде Андреа с децата си, помогна им да си приготвят пшеничена каша с мляко, след това набързо се облече, вдигна телефона и отговори, наливайки си кафе. Мат ръководеше всичко на закуска, ангелският израз, който обикновено владееше чертите на лицето му, сега бе заменен от вид на изпит, изтощен човек, който изчезна едва когато изпи няколко чаши от ароматната течност.

Нина прочете две рубрики от вестника, преди да осъзнае, че не бе виждала сина си. Вероятно се бе успал. Ето какво става, когато човек чете комикси до късно през нощта. — Боби събуди ли се? — обърна се тя към Трой.

— Не съм го виждал. Той стана преди мене. Сигурно е в тоалетната.

Нина тръгна да го търси. Първо провери в двете тоалетни, ала от Боби нямаше и следа. След това надникна в спалнята му.

— Къде е Боби? — попита тя в кухнята. Всички от семейството на Мат вдигнаха глави, за миг откъснати от закуската си. — Не мога да го намеря.

— Провери ли в килера? Може би е отишъл да вземе плик пшеничена каша или нещо друго — предположи Андреа, хвана Нина подръка и я заведе до вратата на килера. — Ами в гаража?

Когато Нина се отказа и седна до масата, неспособна да мисли и да се движи, Андреа се обади в полицията.

5.

Към десет часа сутринта полицията разпространи описанието на Боби из целия щат. Не загубиха никакво време в търсене на информация за случаи на изчезнали деца; разполагаха с нея от самото начало. Андреа се свърза с различни организации, издирващи безследно изчезнали малолетни. Мат провери при съседи и приятели. Сенди уведоми всички клиенти, че Нина е заминала далеч от града по важна работа.

Нина се обади на баща си в Монтерей. Харлан Рейли каза, че ще започне търсене и ще разпространява листовките, които тя бе изготвила. След това се обади на Пол в кабинета му в Кармел.

— Бюро за разследвания „Ван Уегънър“ — отговори гласът му, по-груб и по-плътен, отколкото го беше запомнила. — В момента сме извън бюрото. Моля, оставете съобщение, след като чуете сигнала.

Какво ли можеше да стори Пол от толкова далеч? Боби щеше да се покаже отнякъде всеки момент. Чувствайки се неспособна да остави съобщение, тя затвори телефона.

— Спирка „Общинска болница“ — обяви шофьорът на автобуса. Боб се изправи пред дългата, бяла сграда, засенчена от високите борове на Монтерей. Хора влизаха и излизаха, някои облечени изцяло в бяло, други — наметнати с червени палта.

Беше спал през по-голямата част на пътя от Тахо до Монтерей и още съвсем рано сутринта бе спрял да закуси в ресторанта „Макдоналд’с“ недалеч от Кея на рибарите. След това се върна на автобусната спирка, за да разбере как да стигне до болницата.

Зави надясно, влезе през автоматично отварящите се врати и се отправи към гишето за информация, обслужвано от доброволци. Една дама с тупирана бяла коса, облечена в бледожълта дреха, седеше зад множество букети с цветя. Тези жени не получаваха заплата за това, че работеха тук; те бяха винаги много сърдечни — наистина сърдечни, а не като служителите, посрещащи хората с фалшива любезност, за която им плащаха.

— Необходимо ми е получа свидетелството си за раждане. Роден съм тук — обърна се той към жената. Тя отговори с треперещ глас:

— О! Добре. Хайде да проверим дали ще можем да го открием. Алма! Алма! — Дойде някакво момиче, може би все още тийнейджърка, облечено в униформа също както момичетата в болницата „Боулдълр“ в Тахо, където бе лежала майка му.

— Този млад човек иска да получи свидетелството си за раждане — обърна се възрастната дама към момичето, което погледна Боб, без да крие съмнението в очите си.

След като изминаха много бляскави, осеяни със сиви петънца коридори, те се озоваха в помещение с високо гише, над което Боби не можеше да види почти нищо. Мъжът зад гишето не забеляза Боб.

— Извинете — обади се момчето. Около век по-късно, след като влязоха и излязоха много хора, Боб отново повтори: — Извинете… — Не последва никаква реакция. Нима този човек беше глух?

— Хей! — извика високо Боб. Мъжът се обърна. Боб никога не беше виждал толкова плешив човек, ала кожата на главата му имаше тъмен тен и вратът, подаващ се от яката на ризата, изглеждаше дебел като на боксьор. — Господине — добави той.

— Какво искаш, момче? — попита непознатият.

— Свидетелството си за раждане. Роден съм тук.

— Това е документ с юридическо предназначение. Не съхраняваме подобни неща тук. — Около минута той гледа някакъв списък и след това каза: — Трябва да отидеш в съда в Салинас. Третия етаж, западното крило. Отдела по здравеопазване. Освен ако не желаеш да получиш оригинала. В такъв случай трябва да напишеш писмо до Сакраменто.

— Къде се намира Салинас?

— Да не се опитваш да ме разсмееш?

— Не, сър — отговори Боб. Той забеляза, че мъжът хареса обръщението. — Просто исках да попитам как ние можем да стигнем дотам? — Той използва местоимението „ние“ — надяваше се, че така мъжът няма да се заинтересува особено от дете, което се разхожда само наоколо.

Възрастният погледна Боб и вдигна рамене.

— От спирката пред болницата вземете автобус, движещ се по магистрала 68. Той ще ви закара до площад „Салинас“, оттам можете да се качите на друг автобус или пък просто ще повървите пеш. Не е далече — само няколко пресечки разстояние.

— Знаете ли дали в свидетелствата за раждане е написано името на бащата?

— Обикновено да.

— Задължително ли е името на бащата да бъде записано?

— Не. Но обикновено служителите го записват.

Нина, изтощена до крайност, предложи всички от семейството на Мат да вечерят в ресторант. Отначало те отказаха. Желаеха да останат с нея.

— Моля ви, идете — настоя тя. — Мат се опита, ала не успя да убеди Нина да тръгне с тях. Тя не искаше да напуска къщата. Брат й предложи да донесе храна у дома, но тя заяви, че ще си направи супа.

— Отидете на кино — предложи тихо тя, застанала до вратата. — Това е ужасно за децата.

— Сигурна ли си, че така ще бъде добре за тебе?

— Да. Очаквам някой да ми се обади всеки момент.

— Няма да закъсняваме — Мат и Андреа я прегърнаха, дори децата я целунаха на излизане.

— Ще го намерят, Нина — прошепна Андреа. — Зная, че той е добре.

— Искаш ли да си вземеш ключовете и да изкараш навън колата си? Андреа и аз паркирахме в гаража — каза Мат.

Тя бръкна в джоба си и му подхвърли ключовете.

— Вземете пикапа „Бронко“, Мат. В него няма да ви бъде тясно.

Когато излязоха, тя отиде в кухнята да си направи супа. Не беше яла цял ден и неотложните нужди на тялото й я ръководеха. Трябваше да се нахрани. Изяде доматената супа, сложила сутрешния вестник пред себе си.

Седнала във всекидневната, тя наблюдаваше как вечерта спуска сенки върху снега навън пред прозореца. След това засили огъня, готова да скочи към телефона или вратата — в зависимост от това откъде щеше да се разнесе звън. Седна върху кръглата плетена рогозка пред камината, вперила поглед в оранжевите и сини пламъци, мислейки си за онова, което беше казала госпожа Полк.

Късно следобед Боби намери административните сгради на областта. Веднъж бе ходил с майка си да види как тя защитава свой клиент пред апелативния съд в Сан Франциско, така че когато пристигнаха в Салинас, знаеше точно къде да открие кабинета, който му беше необходим. Човек просто трябваше да погледне указателната табела и след това трябваше да застане пред асансьора с много сериозен вид. Асансьорната кабина го изкачи до третия етаж заедно с една червенокоса дама, която имаше същото куфарче както майка му. Когато в отдел „Здравеопазване“ намери необходимия му кабинет, остави нещата си върху един пластмасов стол и се нареди на опашката, очаквайки да получи свидетелството си за раждане. Служителката каза, че трябва за заплати тринадесет долара, и Боб й даде двадесет от онези, които беше получил за рождения си ден. След няколко минути тя се върна с лист хартия в ръка. Момчето не го погледна, докато не излезе навън.

Зад сградата на съда имаше голям, обрасъл с треви двор. Там нямаше никакви хора, които да му досаждат. Боб вдигна пред себе си листа, оглади го, ала не го отвори, докато не се почувства готов за това.

Една врана кацна на няколко крачки до него и впери очи в ръцете му. Той бръкна в раницата си и извади няколко парчета сирене. Скоро много врани се насъбраха около него. Боб огледа внимателно цяла колония от мравки, които си проправяха път към буца пръст до краката му. Остър страх накара ръцете му да потреперят. Той се почувства като пиле, което се е размърдало вътре в яйцето и му предстои да се излюпи в изцяло непознат свят.

Отвори листа хартия и започна да го изучава.

— СВИДЕТЕЛСТВО ЗА РАЖДАНЕ, ЩАТА КАЛИФОРНИЯ — прочете той на върха на страницата. РОБЪРТ БРАНДЪН РЕЙЛИ — продължи момчето, треперейки, макар че светеше слънце. Враните излетяха всички заедно, грачейки шумно. Боб махна с ръка, притвори клепачи и продължи да чете.

Под надписа БАЩА НА ДЕТЕТО беше написано: КЪРТ ДЖЕФРИ СКОТ. Примигвайки, той отново прочете името.

Искаше да каже на някого, да подскочи и да извика: „Това е моят баща. Погледнете тук — Кърт Джефри Скот“. Боб наистина подскочи, потича известно време сред тревите, ритайки мравките.

Баща му наистина съществуваше и това го накара да се почувства истински. Странни, полуоформени идеи и съмнения отлетяха далеч, далеч в безоблачното небе.

Майка на детето: Нина Фокс Рейли. Баща на детето: Кърт Джефри Скот.

Нина лежеше върху рогозката на пода, отпуснала глава на възглавницата. Огънят, превърнал се в шепа искрящи въглени, беше единствената светлина в къщата. Спеше. Нещо я беше събудило. Боби?

Не беше Боби. Звуците, отначало тихи, шумолящи, я накараха да наостри уши — трябваше да се убеди, че те не са причинени от клоните на дърветата, докосващи покрива на къщата в силния вятър. Не, някъде в къщата скърцаха дъските на пода. Беше доловила шум от стъпки — дебнещи, решителни, прекосяващи етажа.

Тя бавно се надигна, все още поддържайки неголяма емоционална дистанция, породена от недоверието й. Можеше ли да се довери на сетивата си в тази тъмнина? Възможно ли бе да сънува? Ала почувства студа върху пръстите на босите си крака. Дланите й стиснаха, после пуснаха одеялото, усещайки допира на тъканта. Живите въглени излъчваха топлина от дъното на огнището.

Силно тупване, звук от нещо тежко, паднало на пода, я убеди, че не сънува. Тя подскочи и се огледа за оръжие. Сред инструментите до огнището намери лопата и четка, ала не откри ръжена. Мат го криеше от децата.

Оглеждайки се в тъмната стая, Нина забеляза брадвата. „Не е в стила на Мат да крие ръжена, а да остави на видно място брадвата си?“ — помисли си глупаво тя. Стисна брадвата с тракащи зъби и бавно прекоси стаята, опитвайки се да не се сблъсква с мебелите.

Искаше да се добере до кухнята; целта й беше да стигне до телефона, ала преди да успее, атмосферата едва доловимо се промени. Звуците заглъхнаха.

Нина се изправи нерешително до вратата към коридора и се огледа. Дали неизвестният нападател я чакаше да се появи отнякъде?

Къщата, притихнала, изпълнена с очакване като чакалня, дишаше заедно с нея в отговор на воя на вятъра отвън. Не се чуваше никакъв друг звук.

Застанала до вратата, изострила всичките си сетива, Нина обмисли повторно как да постъпи. Не искаше да отиде в коридора. В него изведнъж оставаше с чувството, че се намира в помещение за много хора, пълно с чужди погледи. Ала какви алтернативи имаше? От всекидневната човек можеше да излезе единствено в този коридор и във антрето.

Дали да не опита да отвори някой прозорец и да се измъкне навън? Спомни си, че прозорците бяха укрепени, за да не поддават под напорите на бурите. Не можеше да излезе по този начин. Нямаше да го стори достатъчно бързо.

Секундите изтичаха. Баварският часовник с кукувичка тиктакаше в кухнята. Тя не знаеше от колко време стои тук, ала не бе в състояние да остане неподвижна още една минута. Сърбеше я носът; искаше й се да кихне. Като капак на всичко от алеята към къщата се разнесоха свистящи звуци на автомобилни гуми.

Нина отново се шмугна във всекидневната, за да реши какво да предприеме. В същия миг в коридора недалеч от нея се чу тъп звук — това й подсказа, че там има някой. Не си бе въобразявала нищо. Наистина имаше някой.

Вдигнала брадвата в лявата си ръка, Нина се втурна. Страхът и яростта й се изляха в страхотен гръмогласен вик.

— Какво, по дяволите, се е случило тук? — попита Мат. Беше я прегледал, след това бе стоплил кафето в микровълновата печка, а Нина за стотен път го увери, че се чувства добре, като оставим настрана голямата цицина, продължаваща да се подува на тила й. — Отидохме на кино, върнахме се у дома и те заварихме просната на пода с кървяща рана.

Тя му разказа как бе протекла цялата вечер, започвайки от самото начало.

— Предполагам, че някой е влязъл с взлом, докато съм спала. Чух колата ти да се приближава към къщата по алеята и се уплаших — заради всички вас. Мисля, че исках да преследвам натрапника с брадвата. В този момент това ми се струваше единствено правилното нещо.

— Може би той просто се е опитал да те отстрани от пътя си, за да може да избяга — предположи Мат с необичайно твърд глас. — Може би е имал намерение да те нарани, но аз съм го прекъснал. Защо, за Бога, си взела тази брадва? Та той е можел да я използва срещу теб.

— Трябваше все пак да се отбранявам с нещо.

— Какво липсва у дома? — попита Мат, проверявайки резетата на вратите и прозорците.

— Не виждам нищо да е задигнато — изтъкна Андреа. — Полицията е на път към нас. Нина, когато се почувстваш достатъчно силна, би трябвало да огледаш стаята си. Провери бижутата си.

— Наистина, вече съм добре. Просто ми се ще да бях убила онзи негодник.

Тя тръгна по коридора към стаята си. Влезе и остана неподвижна със зяпнала уста пред картината на пълно опустошение, открила се пред очите й.

Покривките от леглото й бяха разхвърляни навсякъде из стаята. Нещо бе разрязало леглото, а върху дюшека бяха разсипани шампоаните, кремовете и гримовете й. Всичко, което се намираше в стаята — обувките й, дрехите й, съкровищата й, бяха срязани на късчета, раздрани, обезобразени.

Нина пристъпи бавно навътре; усещаше под стъпалата си останките от своите вещи, проправяйки си път към шкафа. Дрехите й бяха изтръгнати от закачалките и разхвърляни на пода. Провери бижутата си, които държеше в копринена торбичка на една лавица — сега те лежаха на пода, — една-две обици изкривени и счупени, ала колекцията беше пълна, доколкото можеше да прецени на пръв поглед.

Огледът на чекмеджетата в скрина не отне много време, тъй като те бяха празни — сутиените и другото й бельо — синьо, червено, черно и бежово, бе разкъсано на парцалчета не по-големи от конфети, разпилени навсякъде по стаята като след някакво празнично увеселение.

Нина се отдръпна назад в коридора и затръшна вратата на стаята си. Тъкмо в този миг издрънча звънецът на външната врата.

Същите двама офицери, които бе срещнала сутринта, стояха пред входа. Тя ги покани вътре да направят оглед.

— Липсва ли нещо? — попитаха те, след като обиколиха стаята, водейки си бележки.

— Доколкото мога да преценя, нищо, освен стара кутия, пълна със сувенири. Капакът беше затворен много здраво. Той ще се разочарова, когато при първа възможност разбере каква е плячката му.

— Непрекъснато използвате местоимението „той“. Защо? — обърна се към Нина жената полицай. — Сигурна ли сте, че е мъж?

— Ами не. Всъщност… предполагам, че не съм. Не зная защо.

Боб отново вървеше по ярко осветената улица надолу към кея. Беше облечен в шубата и памучната си риза, нахлупил качулката на главата си. Откъм океана се бе спуснала мъгла и светлините на ресторанта вече не се виждаха отчетливо.

Боб се бе върнал с автобус в Монтерей и бе намерил обществен телефон на шумна улица, недалеч от брега. В телефонния указател не беше вписано името Кърт Скот, затова момчето прекара цял час и похарчи няколко долара, набирайки номерата на хората с фамилия Скот, които му изглеждаха обещаващи.

Бездруго не знаеше какво ще каже, ако беше открил баща си.

Въпреки това все още не се чувстваше готов да се откаже, затова вместо да се обади на дядо си в Монтерей, той се приготви да пренощува другаде. Направи опит да се подслони в пощенската станция, ала един бездомник вече беше окупирал тази територия. Той се бе втурнал към Боб, след това му се присмя, че се е уплашил. Момчето въобще не смяташе, че има нещо смешно.

В края на кея, почти готово да припадне за сън, момчето се спусна по паянтово стълбище встрани от главния пристан и попадна на дървен кей, вонящ на развалена риба, на около половин метър над водата. Недалеч от него имаше няколко ръждясали метални мивки, ала той намери едно местенце, което изглеждаше почти сухо. Напъха се в спалния си чувал, прибра останалите си вещи вътре и се сви на кълбо.

Океанът се промъкваше между шлюзовете в мъглата. Дървеният под скърцаше и се люшкаше. Боб се затопли, чувстваше се удобно, люлеейки се с вълните в огромната люлка на океана. Морският пейзаж наоколо бе заличен от мъглата.

— Кърт Джефри Скот — промърмори тихо Боб. Не след дълго заспа.

Късно през нощта се събуди.

Съзря някакво лице в мъглата.

То го наблюдаваше любопитно — лице, която сякаш изникваше направо от мъглата и под него нямаше рамене. Носът му беше черен, под него стърчаха усмихнати остри мустаци, очите бяха черни, нечовешки.

Боб се надигна прекалено бързо и блъсна главата си в парапета. В същото време тюленът отметна глава назад, ала остана на площадката, отдалечавайки се на няколко стъпки от момчето. Боб виждаше, че перките му бяха направили локви по палубата.

Известно време двамата останаха неподвижни. Тюленът, живеещ на пристанището, изглежда, се колебаеше дали да не се гмурне отново в океана. Боб си задаваше въпроса дали да не се раздвижи, да закрещи — така може би щеше да прогони животното. Самият той сигурно приличаше на тюлен в дългия черен спален чувал. Самецът сбърчи нос, ала не предприе нищо друго.

Боб не се страхуваше. Никога не беше чувал, че тюлените хапят, макар че, ако животното се спуснеше срещу него, сигурно щеше да го нарани. Струваше му се, че е просто един от всички останали обитатели на това пристанище. Беше заспал на мястото на тюлена.

Мъглата се разсея над главата му, палубата се раздвижи. Зелената вода се плискаше край перилата.

Тюленът започна да се отдръпва назад, използвайки перките си, за да се придвижи. Оставяйки мокра следа след себе си, той се оттегли в далечния край на палубата. Устата му се отвори в дълга прозявка. Самецът въздъхна също като човешко същество, отпусна глава и се сви, така че сега Боб виждаше единствено късия му, тлъст и сив гръб.

Боб също се прозина, издърпа качулката на спалния чувал върху главата си, настани се на самия край на дупката си и отново заспа.

6.

Още не бяха открили Боби. Седнала в колата си пред портата на Тери, Нина постави длан върху клаксона и не я вдигна оттам.

Тери рязко отвори вратата на къщата на върха на хълма и застана на верандата. Косата й танцуваше сред яростния мартенски вятър, сякаш беше отделно живо същество. Беше се наметнала с палтото от рисови кожи.

— Какво искате? — извика тя.

— Слезте при мен и ще ви кажа.

Тери се спусна надолу по пътеката. Беше по-висока от Нина и в широките си дрехи изглеждаше по-едра от обикновено — като животно с настръхнала козина, стремящо се да уплаши врага си. Когато стигна до портата, тя застана неподвижно, свила ръце пред гърдите си.

— И така? — рече тя.

— Просто отвръщам на визитата ви.

Тери изви устни в едва доловима усмивка.

— Не разбирам какво имате предвид.

— Искам да разговарям с вас.

— Заета съм.

— Ако не ме пуснете да вляза, ще се обадя в полицията. Те ще получат заповед за обиск на къщата ви. Вие влязохте с взлом в моя дом. Синът ми изчезна. Не съм дошла тук да си губя времето.

Тери изглеждаше изненадана, ала Нина не знаеше дали може да вярва на повдигнатите вежди и отворената й уста.

— Нека бъде както искате — отстъпи тя.

Тя отвори за втори път портата и Нина я последва нагоре по хълма, ала този път двете се насочиха по главната пътека към къщата. Ручеи от топящ се сняг се спускаха надолу, затова сега беше по-трудно да се върви.

Погледнато отблизо, ставаше ясно, че фасадата на къщата се нуждаеше от боядисване, а верандата от нови подпори.

На дъбовата маса до прозореца седеше мъж и пушеше цигара. Млад, русокос, снажен, облечен в мръсно карирано яке, в кални ботуши и бейзболна шапка, той много приличаше на човека, когото Тери бе срещнала при първото си идване дотук. Ала за разлика от Джери по-младият нямаше брада, просто не беше бръснат от няколко дни. Той вероятно беше неговият син.

— Отивай си, Ралфи — подкани го Тери. — Сега съм заета.

— Аз дойдох пръв — възрази младият мъж. — Ти ми обеща.

— Изчезвай.

— Това ли е адвокатката? — той приказваше с решителен тон, оставяйки неголеми паузи между думите, сякаш фразите от езика едва-едва се движеха в ума, за да заседнат по-късно в гърлото.

— Това не е твоя работа — заяви Тери, ала той се изправи и застана до нея, разнасяйки миризма на бензин и машинно масло наоколо. Протегна ръка и разсеяно потупа дланта на Тери. Тя свали палтото си и направи кисела гримаса. — Ти си мръсен.

— Радвам се да се запозная с вас — обърна се той към Нина. — Харесва ми яката на вашето палто. От норки ли е?

— Изкуствена е — отговори Нина. — Не нося дрехи от естествена кожа.

— Обзалагам се, че носите кожени обувки — рече мъжът със смях.

Тери, извадена от търпение, изрече високо:

— Ралфи, вече казах — тръгвай си! — Тя го изтика към вратата, отвори я пред него и го помоли да напусне.

— Отивам си, отивам си — той хвърли цигарата си върху пода, направен от букова дървесина, и настъпи фаса с тежките си ботуши.

— Махай се — изрече презрително Тери, наблюдавайки го как се отдалечава по пътеката. Ако Ралф й беше любовник, връзката очевидно бе обречена. Тери затвори вратата след него, след това се обърна към Нина, която стоеше учудена пред солидните мебели и картините с маслени бои по стените, рисувани от ранноамерикански художници.

— Те са на родителите ми. Така и не си направих труда да ги махна. Живея предимно в студиото си — обясни Тери. — Хайде да приключим по-бързо с вашия проблем. Не съм чувала, че детето ви е изчезнало.

— Вие влязохте с взлом в къщата ми и преобърнахте наопаки стаята ми — заяви Нина. — Видях ви.

— Наистина ли? Докажете го.

— Къде е той?

— Вижте, говоря съвсем открито. Не зная.

— Добре — рече Нина. — Мисля, че мога да направя оплакване в полицията. А това ви гарантира седемдесет и два часово задържане в психиатрично отделение, за да освидетелстват психическото ви състояние. Може би след това ще ви пуснат да си вървите, но е възможно и да не го сторят. Запозната ли сте с интериора на психиатрична болница, Тери? О, виждам, че сте.

Лицето на Тери пребледня.

— Не можете да направите това. Та аз съм ваша клиентка, по дяволите!

— Вече не сте.

— Детето ви не е при мен. Претърсете къщата. Той не е тук.

Ако Боби наистина се намираше тук, тя нямаше да позволи на Нина да си пъха носа наоколо.

— Снощи вие съсипахте стаята ми, нали?

— Ами ако наистина съм го направила? — попита Тери с неподправено любопитство. — Ще ме арестуват ли за това, че съм прочела любовните ви писма.

— Ударихте ме по главата — каза Нина. — Опитахте се да ме нараните.

— Струва ми се, че сте оцеляла — подчерта Тери. — Засега.

Нина продължи:

— Не ми причинявайте повече неприятности. И не се доближавайте до дома ми, не ме тероризирайте и не плашете семейството ми. Имам пистолет и ще го използвам, ако това се наложи. — Тя нямаше оръжие, ала не бе необходимо Тери да знае това. — Следващия път ще бъда нащрек.

Веднага щом изрече тези думи, й се прииска да не го беше правила. Този факт можеше да увеличи сериозните последствия от вандализма на Тери и да я възбуди още повече. Въоръжените с пистолети безумци станаха твърде много напоследък.

Тъй като все още се надяваше да намери Боби, тя претърси щателно малката, разхвърляна къща. Тери не се опита да я спре. От момчето нямаше и следа. Тери съблече палтото си в спалнята и го хвърли на леглото. То остана там — внушителна купчина от кожа, като някой екзотичен домашен любимец. Под мивката в кухнята Нина намери писмата си — разбъркани, някои от тях разкъсани на парчета.

Тери я следваше навсякъде, без да приказва. Тя наблюдаваше кутията с писмата. За пръв път от началото на претърсването лицето й стана безизразно.

— Ето, възвърнахте си я. Просто я взех на заем за известно време. Хайде да забравим всичко — предложи тя.

— Защо сте се загрижили толкова за личния ми живот?

— Просто проверявах нещо.

— Какво?

— Исках да разбера дали сте онази личност, която мислех, че сте.

— И коя е тя?

Изразът на Тери беше студен както пейзажът зад прозорците. Тя не отговори нито дума.

— Защо правите всичко това?

Тери отвори външната врата и заяви:

— Ако знаете кое в действителност е добро за вас, веднага ще се махнете оттук.

— Какво съм сторила?

— Само съсипахте живота ми.

— Свързано ли е със съдебния процес? Може би мога да поправя нещата.

— Вече е прекалено късно — отвърна спокойно Тери и я съпроводи до изхода. — Няма да можете да се измъкнете — планина от омраза се издигна зад жълтите й очи. Тя затръшна вратата пред лицето на Нина.

През последните две години Пол работеше в малък кабинет на третия, последен етаж на една сграда недалеч от авеню „Оушън“ в Кармел. Имаше множество клиенти от градовете Монтерей и Биг Сър, разположени южно от Кармел.

Кабинетът му имаше следното преимущество: главният му прозорец разкриваше изглед към вътрешния двор на заведението „Дъхът на шопара“ — ресторант и бар, където той прекарваше по-голямата част от свободното си време.

Пол беше вдигнал щорите на прозореца над бюрото си, набираше телефонни номера и писма върху клавиатурата и прочиташе бегло информацията от монитора, макар че така му беше малко по-трудно да я чете. Той не обичаше твърде работата зад бюрото, ала този проект трябваше да бъде изпълнен на компютър.

Клиентът му, фирма, разработваща биотехнологии в Сан Хосе, искаше от него да открие някакъв неприятен тип, който наскоро бе открил своя собствена уебстраница. Досадникът наричаше себе си der Fliegel — Мухата — и обещаваше, че ще сподели с всички огромен обем информация, свързан с формула, разработвана от фирмата. Пол търсеше следите на този тип в електронния ефир.

Докато работеше, Пол поглеждаше към вътрешния двор на заведението — там туристи, облечени в шорти, се смесваха с местни бизнесмени. Сведе очи към часовника си, помечта, че е дошло време за обяд — сочна пържола с пържени картофи, може би и салата от зеле — не, по-добре да вземе салата „Цезар“, хрупкава и възкисела… Долу имаше и няколко привлекателни жени. Едно тъмнокосо момиче с бледа бяла кожа, облечено в блуза с деколте, разкриващо великолепните й гърди. То седеше, прехвърлило крак върху крак, тъжно, самотно. Може би трябваше да прекъсне работа по-рано и да слезе долу?

Един тип, облечен в бяла фланелка, с татуировки чак до мишниците седна до нея и отпусна ръката си върху финото й бяло коляно. Истинска наглост, ала сега Пол втренчи поглед върху висока, русокоса дама от Калифорния, която бе влязла току-що, непрекъснато полюлявайки дамската си чанта в такт с тесния си задник… „Дъхът на шопара“ беше най-прекрасното място, където човек можеше да се отпусне след работа, да се срещне с приятни жени, нека не забравяме, разбира се, и факта, че заведението беше собственост на любимия му артист със стоманеносивите очи.

От време на време Клинт наистина се появяваше в ресторанта си, приказваше бавно и тихо, здрависваше се с местните посетители, питаше ги какъв е вкусът на пържолите тази вечер и дали не се нуждаят от още нещо. Веднъж, преди около година, когато Пол остана да работи до късно вечерта в кабинета си, Клинт дойде с неколцина приятели и отвори ресторанта единствено за тях. Запали камината, после всички те насядаха около нея, разговаряха и се смяха.

Пол го беше срещал веднъж — на рецепцията на една търговска камара, докато Клинт все още бе кмет на Кармел. Клинт беше по-висок с инч или два от него, но изглеждаше доста изгърбен и видимо остарял. От него се излъчваше достойнството на виден държавник, ала имаше големи длани като борец. Той рече:

— Как сте, Пол? — с тихия си, почти зловещ глас и Пол отвърна:

— Наистина ми хареса онази сцена в „В мъртвото езеро“, където вие… — ала отзад изтласкаха Клинт към другите му почитатели.

Всъщност Пол не завиждаше на Клинт. Той обичаше свободата си, а Клинт, изглежда, не беше кой знае колко свободен — ала му се щеше някоя вечер да изпие две чаши „Бърбън“ с актьора и да поговорят за филмите на Мръсния Хари — да, Пол наистина много ги обичаше, ала те бяха пълни и с твърде много глупости — всички онези полицейски процедури и шеги.

Навремето Пол бе работил като детектив в отдел „Убийства“ в полицията на Сан Франциско и винаги му се искаше да сподели с Клинт, че инспектор Калахън щеше да бъде надупчен като решето, ако в действителност се държеше така, както във филмите. Пол знаеше това от собствената си практика.

Компютърът изписука и Пол отново се върна в настоящето.

— Прекъсването на работата продължи твърде много — прочете той на екрана. Той погледна замечтано още веднъж през прозореца, след това се обърна към монитора, за да продължи търсенето по случая.

Едно дете, което много приличаше на сина на Нина, прекоси, без да бърза, вътрешния двор на ресторанта, смесвайки се с посетителите. Пол се изправи и се взря съсредоточено надолу.

Момчето беше на около единадесет години, с рошава черна коса, високо за възрастта си, нахлупило шапка с надпис „Не ме е страх“ на главата си, с раница на гръб. Веждите му бяха същите както на Нина — да, това беше синът й.

Момчето се приближи до сервитьора и го попита нещо. Той вдигна рамене и продължи по работата си.

Къде е Нина? Пол изтича по коридора, слезе по стълбището, отвори задната врата на сградата и се сблъска с момчето, което политна назад, загубило равновесие от удара. Пол го хвана за ръка, помогна му да се задържи изправено и каза:

— Охо! Спокойно, спокойно!

След като се изкачиха на третия етаж, момчето остави раницата си и се отпусна върху канапето на Пол, тапицирано с черна италианска кожа. Пол му предложи газирана вода, която малкият изгълта почти на един дъх, наблюдавайки го предпазливо.

— Бездруго щях да дойда тук — заяви той.

— Защо като начало не ми кажеш къде е майка ти? — попита Пол. Не би могъл да си спомни името на хлапето, дори ако от това зависеше животът му, макар че го беше виждал много пъти с Нина.

— Тя не ти ли се е обадила?

— Никой не ми е съобщавал, че ще се отбиеш при мен тук — на двеста и осемдесет мили от Тахо. Не, не е. Какво става?

— Нищо особено — отговори момчето весело; въпреки че панталоните му бяха съвсем изкаляни, лицето му беше усмихнато.

— Идвам да посетя дядо си. Той живее в Монтерей.

— Значи той е с теб тук, в града? Или си сам?

— Взех автобуса. Исках да си уредя среща с теб.

— Съжалявам, но не мога да си спомня името ти — каза Пол.

— Казвам се Боб.

— Добре. Дядо ти е забравил да ти измие лицето тази сутрин, Боб.

Ръката на момчето посегна към бузата, но след секунда то се овладя и отново я отпусна надолу.

— Значи имаш време за среща с мен?

— Да, предполагам — отговори Пол. Той седна срещу канапето, отпусна длани върху коленете си и попита:

— С какво мога да ти помогна?

— Искам да те наема да намериш един човек за мен.

— Разбирам.

— Ще те наема аз, а не майка ми. Тя казва, че си добър.

— Наистина ме бива в някои неща. Кого търсиш?

— Баща си.

А-ха.

— Знае ли майка ти с какво точно си се заел, Боб?

— Не съвсем — той надигна мръсната си риза и измъкна няколко банкноти. — Днес мога да ти платя тридесет долара. Ще ти давам по три долара на седмица, докато свърши — малкият постави банкнотите на масата и го изгледа предизвикателно.

Пол не взе парите.

— Струва ми се, че първо трябва да науча някои подробности по случая — каза той. — Подбирам за кого да работя, разбираш ли.

— Мама не ще да ми каже нищо за моя баща, затова ще го намеря без нейна помощ.

— Съвсем нищо ли не ти е казвала?

— Абсолютно нищо — отговори детето. — Отказва да говори за него. Но — продължи то, заравяйки пръсти във външните джобове на раницата си — аз си взех свидетелството за раждане. Там е написано името му — Боб измъкна триумфално прегънат на две лист хартия, който Пол разгледа внимателно.

— Ами дядо ти? — Пол се бе запознал с Харлан Рейли преди няколко години. Все още го помнеше — умел играч на голф с широко, румено лице и нова съпруга, която наричаше Ейнджи Бейби. — Той знае ли нещо за това?

— От него няма никаква полза. Мама няма да му разреши да ми каже каквото и да било.

— Трябва да помисля няколко минути, Боб — заяви Пол. — Искаш ли през това време да отидем до „Дъхът на шопара“ и да обядваме? Ако не ти се налага веднага да се прибереш у вас. След това ще те закарам до дядо ти.

— Бих изял един сандвич — призна детето. — Ала не е необходимо да ме водиш при дядо ми. Имам среща с един приятел тук.

— Добре — прие Пол. — Иди в тоалетната в края на коридора и измий лицето си. Аз ще си взема портфейла и ще отидем да ядем. — Момчето кимна с глава, оставяйки раницата и спалния си чувал на рогозката.

Пол затвори вратата след себе си и се обади в кабинета на Нина.

Сенди веднага го свърза с Нина. Той чу гласа й — ясен и близък, сякаш се намираше в съседната стая.

— Мислех си, че може би ще ти бъде приятно да узнаеш: синът ти е при мен, в тоалетната на долния етаж, където се мие, преди да отидем на обяд.

— Боби ли?

— Зная, че имаш само един син — той й даде минута да дойде на себе си. Гласът й потрепваше. Вероятно беше оставила слушалката за миг. Когато Пол отново чу дишането й по линията, попита: — От колко време го няма у дома?

— От сряда вечер. Полицията тук претърсва целия град, не оставя място непроверено. Никога не съм си представяла, че ще замине толкова далеч — тя си издуха носа някъде далеч, далеч. — Добре ли е?

— Всичко е наред. Не е разстроен, няма и следа от физическа травма. Значи е избягал от къщи?

— Посред нощ. Не беше оставил никаква бележка, ала е взел малко храна и спалния си чувал. О, божичко, Пол, така се тревожех. Върна ли се вече при тебе? Искам да поговоря с него.

— Чакай малко — възпря я Пол. — Значи синът ти е изчезнал, а ти не ми се обади?

— Опитах веднъж. Но… съсредоточихме усилията си тук, Пол. Никой не го е виждал на автобусната спирка, нито пък на гарата. Кой би си помислил, че едно единадесетгодишно момче ще стигне само толкова далеч? Не затваряй — той я чу как вика: — Сенди, Пол го е намерил! Обади се на Мат и Андреа — тя отново се свърза с него. — При тебе ли е?

— Не. Беше твърде мръсен. Не се тревожи. Ще се върне. Обсъждахме един бизнес проблем. Той още не знае, че съм ти се обаждал.

— Обещай ми, че няма да му позволиш да си отиде.

— Не се тревожи.

Почти цяла минута никой не каза нито дума. Най-сетне Нина попита:

— Пол, защо дойде при тебе той?

— Предложи ми да свърша една работа.

— Какво?

— Струва ми се, че търси някого. Умно дете. Наема най-добрия в професията.

— Иска да открие баща си — изрече Нина с равен тон.

— Точно така. Кърт Джефри Скот.

Гласът на Нина не му позволи да разбере дали тя е изненадана, или не е.

— Говори му каквото искаш, ала го задръж при себе си. Заведи го при баща ми. Идвам веднага, но ще ми бъдат нужни пет часа…

— Не можеш ли да дойдеш със самолет?

— Отново вали сняг, видимостта е лоша, летището е затворено…

— Ще се погрижа за него.

— Благодаря! Много благодаря! Бях толкова уплашена!

— И се чудиш защо не искам никакви деца — възкликна Пол. Тя затвори телефона и на него му се прииска да си удари главата в стената, че бе изрекъл тези думи.

Пол обясни на момчето, че все още мисли дали да приеме случая, но вече бе задържал Боб колкото му позволяваха силите и изобретателността, а майка му имаше нужда от него. След това двамата си купиха обилен обяд, за който плати момчето и разказа накратко на детектива какво е преживяло през изминалите два дни.

Докато се придвижваха с колата, Пол от време на време поглеждаше малкия крадешком. Той беше само на единадесет години, а бе прекосил целия щат, бе извършил известно проучване, за да се добере до необходимата му информация, бе прекарал една цяла нощ и част от втора съвсем сам, бе посещавал различни ресторанти, поръчвайки си храна, бе обиколил полуостров Монтерей с различни автобуси.

Не му се искаше да мисли какво ли щеше да бъде това хлапе на петнадесет.

Никога през живота си не беше разговарял с вманиачено единадесетгодишно момче. Как ли щеше да постъпи с него Нина? Щеше ли да го напердаши хубаво? Не, така са постъпвали през петдесетте години. Никой вече не биеше децата. Трябваше да го заведе при някакъв добър психолог, който щеше да му даде полезен съвет, а след това задълженията й на майка бяха да следи внимателно дали синът следва предписанията на специалиста. Пол се запита как ли щеше да постъпи самият той, ако Боб беше негов син.

Щеше да го напердаши добре, след това щеше да му разкаже за неговия баща, разпръсквайки тайнствения облак, с който Нина бе обвила името на онзи тип.

Можеше да съчувства на Боб единствено по следната точка: Нина задържаше прекалено много информация единствено за себе си — неща, които въобще не биваше да скрива от сина си.

Детективът остави момчето при дядо му Харлан Рейли и изчака пред входа на къщата, опитвайки се да разбере какво е мнението му за бившия любовник на Нина.

Харлан настоя да изпият чаша кафе. Закръглен както любимите си топки за голф, със силни ръце и съвършен тен, бащата на Нина заведе Пол във вътрешен двор, от който се откриваше изглед към възвишения, обрасли с изкривени ниски борове, типични за Монтерей.

Навсякъде по двора цъфтяха червени и жълти цветя, събудили се за живот в ранната пролет. Въздухът блещукаше със слънчевите лъчи на късния следобед, температурата през деня се установи около седемдесет градуса по Фаренхайт. Пол не успяваше да прогони от ума си мисълта как Нина се бори с бурите, преминавайки през планинския проход. Не й ли бе омръзнало да живее там с толкова много месеци студено време? Тахо беше един от курортите, които жителите на Калифорния посещаваха, жадувайки за зимен сняг, и когато визитата им приключеше, с удоволствие го напускаха в полза на по-слънчеви кътчета. Щеше да й хареса да живее тук, само ако успееше да я убеди да се върне…

Двамата си наляха в чашите много уиски и малко кафе, изпиха ги и започнаха второто питие, докато Харлан реши, че изпитва достатъчно доверие в Пол, за да му разкаже нещо от онова, което му беше известно.

— Естествено, тя никога не е разговаряла с мен за бащата на Боб. След като безделникът изчезна, Нина бе прекалено горда, за да тръгне подире му.

— Значи не знаете нищо? — попита Пол разочаровано.

— Зная много неща — отговори Харлан. — Та аз съм й баща, нали?

7.

Нина пристигна в къщата на Харлан в седем часа. Беше карала по пътищата в планините, изкачвайки билата, спускайки се надолу, след това бе прекосила долината Сентръл Вели със скорост, напълно несъвместима с навалелия сняг, дъжда, тесните пътища и слабата видимост. Когато достигна залива Монтерей, беше решила да наложи следното наказание на Боби: щеше да го накара да стои в стаята си след училище до края на учебната година. Без телевизия и видеоигри.

Но когато го видя до врата, засрамен и окъсан, тя го притегли към себе си и го прегърна. Той изрече:

— Съжалявам.

— Ще поговорим за това, скъпи, докато наистина разбера какво всъщност се е случило.

— Трябва да вървя.

— Шт! Има много време, през което можем да разговаряме на път за дома. Наистина ли се чувстваш добре? И нищо лошо не се е случило?

— Разбира се, не. Бях си взел ножа. Не ме беше страх от нищо.

— Но… къде спа през нощта?

— На кея. Беше доста студено.

— Идеално! — извика Харлан.

Всички очакваха с нетърпение вечерята. Пол седна до нея и се включи бодро в разговора с Харлан и жена му Ейнджи, обсипвайки бащата на Нина с въпроси за средния брой на ударите, с които по-възрастният играч на голф бе в състояние да вкара топка в дупката. Боби изяде три порции печено пиле, ала Нина не хапна почти нищо. Храната я задавяше. Тя седеше до сина си и го докосваше често.

Щом занесе празните чинии отново в кухнята, тя заяви:

— Трябва да се връщаме у дома.

— Може би ще трябва да пренощувате тук — изтъкна Пол. — Разстоянието е прекалено голямо, за да тръгнете с колата сега.

— Не — възрази Нина. — Изпих две чаши кафе. Искам тази нощ момчето да преспи в собственото си легло у дома.

Пол ги изпрати навън. Докато Боби се разположи на задната седалка, Нина отведе Пол настрана и му каза:

— Толкова съм ти благодарна.

— Та аз не съм направил нищо.

— Съобщи ли му, че няма да му помогнеш?

— Все още не. Ще му се обадя утре след училище. Смятам, че първо ти трябва да поговориш с него. А може би трябва да ми разкажеш какво става.

— Няма нищо за разказване. Не съм виждала бащата на Боб цели дванадесет години — тя срещна любопитния поглед на Пол.

— Боб няма да ти позволи да се измъкнеш единствено с това — подчерта той.

— Ще видим. Благодаря ти за всичко, Пол.

— Прекарвам времето си по ужасен начин, но всеки път, когато те видя, мислите ми следват една и съща посока.

Тя се усмихна.

— Кога мога да прекарам известно време с теб? Ще ходим на ски, ще се къпем в минералните извори край хотел „Цезар“, а може да измислим още нещо… Харесвам те, Нина. Привързвам се към тебе.

— Не се привързвай. Аз съм…

— Свързана с някой друг ли?

— Не.

— Любовта не може винаги да чака — каза Пол. Прегърна я. Тя почувства желанието му, когато детективът помилва гърба й и се притисна към нея. — Както знаеш, и в моята, и в твоята работа контролът е истински лукс. Хаосът е нещо нормално.

— Трябва да тръгвам — напомни му тя, измъкна се полека от ръцете му и седна зад волана на пикапа „Бронко“. — Обещавам, че ще ти се обадя скоро.

Пое обратно към Тахо, прекоси долината, започна да изкачва планинското било, след това отново се спусна, без нито веднъж да наруши ограниченията за скоростта. Боб лежеше на задната седалка, предпазният колан бе здраво стегнат около тялото му, отпуснато в дълбок сън. Прибраха се едва в два часа сутринта. Нина го отвлече до леглото му, остави мръсната му раница в колата, след което се напъха в леглото си, опитвайки се упорито да заспи, ала образите на Боб, Пол и Тери долетяваха като балони и пак изчезваха от съзнанието й.

На следващата сутрин Пол се обади на Боб и доколкото му позволяваха възможностите, любезно му съобщи, че ще види какво може да направи. На първо място така щеше да предпази момчето от повторно бягство. От друга страна, не желаеше да му откаже направо, настройвайки Боб срещу себе си. В края на краищата той беше син на Нина. Естествено, Пол не можеше да направи много. Ако започнеше да си пъха носа в работите на Нина, щеше да си навлече само огромни неприятности.

До обяд следи електронния ефир. Към дванадесет часа най-сетне проследи и смачка мухата der Fliegel. Обади се на клиента си, обядва в „Дъхът на шопара“, поигра тенис и гледа „Добрият, лошият и грозният“ за около четиридесет и седми път на телевизора в кабинета си.

Изпадна в самотно настроение. Някъде към четири часа в този благоуханен мартенски следобед някаква фея с кестенява коса, с която се бе запознал, се намираше твърде далеч от него. Днес беше денят на свети Патрик, а Пол нямаше никаква среща с дама тази вечер. Един адвокат, за когото работеше в Салинас, го беше поканил на парти, ала детективът не можеше да се отпусне сред надутите типове и потенциалните клиенти, с които щеше да се срещне там.

Всъщност, ако се замислеше сериозно, не се беше отпускал от дълго време насам. Къде изчезнаха всички онези купони, за които си спомняше, развихрящи се в горещи, мизерни апартаменти, осветявани от огъня в камината и от свещи, с оглушителна музика и евтино вино? Тогава хвърляше от себе си дрехи и забрани, човешките тела се притискаха едно до друго, всички оставаха тук поне за една нощ, в кухнята се водеха анархистични разговори, на задната веранда излитаха облаци марихуана — накъде бе тръгнал този свят, щом дори в деня на свети Патрик не можеше да намери един свестен купон?

Долу, в двора на „Дъхът на шопара“, съвсем млади хора се милваха, спореха, съгласяваха се един с друг, пушеха и пиеха прекалено много и правеха какви ли не неща, съсипващи здравето им, които Пол се бе заклел да избягва, след като получи резултатите от последното си изследване за нивото на холестерола в кръвта. Едър сламенорус младеж долу му напомняше за самия него на деветнадесетгодишна възраст — млад атлет, превърнал се в нихилист. Сега Пол си помисли, че дългата му коса изглежда раздърпана; дали прекомерно щедрите родители плащаха за напитките на този хубавец и за небесносинята „Миата“, която бе паркирал на улицата?

Детективът се приближи до огледалото, сложено на вратата в кабинета, и разгледа четирите сиви косъма точно над бретона си. Беше се появил още един — номер пет. Той изскубна и петте.

Е, поне имаше бретон. Не биваше да се оплаква. Все още разполагаше с внушителни рамене, с бицепси от славното време, когато играеше футбол. Къде ли беше футболната му топка? Той разрови наоколо и я откри в един забравен ъгъл, протягайки ръце напред в серия от въображаеми пасове. Хрумна му ужасна мисъл. Може би точно в този миг подобни купони бяха в разгара си, а той не беше поканен.

Изведнъж осъзна колко самотен се чувства. Спомни си лицето на Нина от миналата вечер, когато бе заговорила за бащата на Боб; кафявите й очи се отклониха от него и сякаш потънаха в онази история, която все още управляваше живота й. Тя беше дала ясно да се разбере, че темата за Кърт Скот е табу.

Пол би трябвало да уважи това. Нямаше право да нарушава неприкосновеността на вътрешния й мир. Това беше въпрос между Нина и Боб.

А той… той беше просто приятел. Не му харесваше да мисли така за себе си. Искаше да се приближи повече до нея. Ето защо Скот ставаше и негов проблем. Непреодолимо чувство на вътрешно безпокойство обзе сърцето му, нашепвайки: „Направи нещо!“

Извинявайки се мислено на Нина, той седна пред компютъра си и напечата една команда. В наши дни не беше възможно човек просто да изчезне. Никой не можеше да се измъкне от прегръдките на компютърната мрежа.

— Сенди? Би ли дошла при мен за минута?

Сенди, която тъкмо в този момент минаваше край вратата на Нина, отговори:

— Да. Само ми позволете да взема замръзналото кафе от фризера. След това ще го измеря внимателно и ще го смеля. След това ще намеря златния филтър и всичко останало.

След няколко минути тя се върна в кабинета на Нина с две чаши току-що приготвено питие.

— Благодаря — каза Нина, вдишвайки приятния аромат. — Вече наистина се събуждам.

Сенди погледна часовника си.

— Четири часът следобед. Тъкмо по график.

— Не ти харесва, че замразявам кафето, нали? — попита Нина. — Смяташ, че това е загуба на време.

— Това е ритуал на белите хора от средната класа — подчерта Сенди. — Вие не се бъркате в моите ритуали, аз пък няма да се бъркам във вашите.

Поемайки силното кафе на малки глътки, Нина се поинтересува:

— Получихме ли последното плащане по случая Ландън?

— Счетоводният баланс е приключен. — Сенди се върна на бюрото си и погледна компютъра. — Предварителният хонорар на адвоката е изцяло изплатен — заяви тя.

— Отлично — възкликна Нина. Тя взе микрофона и започна да диктува.

— Като заглавна част на бланката за писмо: До Тери Ландън.

В края на деня Сенди донесе писмата, които Нина трябваше да подпише, и отбеляза, че Нина е била изумително любезна в писмото си.

— Вие я смазвате до смърт, а след това й пожелавате „всичко хубаво“.

— Това е стандартната застраховка в нашия бизнес. Не давай никакъв повод да ти възразят. Стискай ми палци. И се моли да подпише формуляра, с който ме заменя с друг адвокат. Така ще ми позволи да се измъкна от случая.

— Какво е направила, че да попадне в списъка на вашите клиенти?

— Много неща. Не забравяй да отбележиш на календара, че след една седмица трябва да й изпратиш още един формуляр, придружен с обяснително писмо. Ако не го върне подписан, ще изпратя искане до съда за издаване на решение по случая.

— А какво да правя, ако се обади по телефона?

— През следващите няколко дни ще следиш телефонните обаждания. Няма ме за Тери Ландън.

— Ще бъде направено.

Пол усещаше сърбеж по пръстите си. След няколко часа търсене в компютърната мрежа беше установил, че Кърт Скот не живее в Монтерей, нито в Пасифик Гроув, в Кармел, Биг Сър, Сийсайд, Марина, Салинас, нито в Кармел Вели. В Калифорния той нямаше досие за присъда, издадена след извършване на углавно престъпление — поне в главните административни окръзи, където подобна информация беше компютризирана. В пътната полиция нямаше регистрирани нарушения на негово име. Освен това той не притежаваше шофьорска книжка, издадена в Калифорния.

Систематизирането на откъслечната информация, натрупана от Харлан в продължение на изминалите години, му помогна повече. Харлан знаеше няколко полезни неща. Беше му известно, че Скот е работил за Горската служба на САЩ, когато се е запознал с Нина, освен това се е занимавал с музика. Дядото на Боб не можеше да си спомни точно на какъв инструмент е свирел. Не си падал по рокендрол. Всъщност Харлан успя да възкреси в паметта си, че любимият музикант на Скот бил Ван Клибърн — пианист, така че може би той също е свирел на пиано. Семейството му произхождало от Тахо, но като дете живял известно време в Германия.

Скот се запознал с Нина, когато тя дошла да прекара ваканцията си на езерото Тахо преди дванадесет години.

Пол винаги си бе задавал въпроса защо след развода си Нина бе избягала и се бе заселила в Саут Лейк Тахо. Сега единствената причина за това му беше известна и тя никак не му се нравеше.

Реши да се обади на Харлан, който отговори при второто позвъняване. Когато човек е в пенсия, вероятно телефонният звън е истински празник. Харлан разказа няколко вица за свети Патрик и Пол се разсмя. После добави:

— Просто исках да изясня някои неща, за които приказвахме вчера. Споменахте, че според вас Скот е завършил някакъв колеж. Имате ли някаква представа кой е той?

За миг телефонната слушалка остана безмълвна. Когато Харлан заговори отново, тонът му вече не беше закачлив и весел.

— Възнамерявате да намерите бащата на Боб, нали?

— Да.

— Защо?

— Трябва да го направя. Той се изпречи на пътя ми.

— Мислили ли сте как ще се почувства Нина, след като научи?

— Не.

— „Любовта е изградила храм в сърцето“, нали?

— Както винаги, пак обърках всичко — отвърна Пол.

— Допада ми човек, който познава стиховете на Йейтс. Ала вие разбирате, че няма да й хареса, ако разровите старата мръсотия.

— Не го правя заради нея.

— Ще й разкажете ли за нещата, които откриете?

— Не зная.

Харлан помисли известно време, след това, очевидно подкрепил с мълчаливото си съгласие детектива, изрече:

— Проверете в Университета на щата Невада в Рино. Това е най-близкият до Тахо четиригодишен колеж. Струва ми се, че си спомням нещо за него.

Навремето Пол се беше оженил за силна и здрава състезателка по ски бягане от Рино, Невада. Той погледна часовника си — златен „Ролекс“ — неговото единствено съкровище. Шест часът. Тя сигурно се беше върнала у дома след работа.

Поддал се на моментния порив, Пол й се обади.

Новият й съпруг, Роналд — не си спомняше фамилията му, — бе вдигнал телефона и Пол обясни с леко превзет тон, че съпругата на господин Роналд неотдавна поръчала списание „Вог“ и „Инстайл“, а може би „Вог“ и „Венити Феър“. Компанията се надявала, че не е допуснала неволна грешка.

— Почакайте малко — отговори Роналд и постави дланта си на слушалката. — Някакъв глупак твърди, че си поръчала „Вог“ — изрече той с леко приглушен глас.

— Никога не съм го правила — възрази женски глас.

— Както онази прахосмукачка, която купи миналата седмица от нахалника, който се бе довлякъл вкъщи.

— Това е друго нещо, Рони. Казвам ти… Както и да е, дай ми слушалката — звукът на телевизора, служещ като фон на разговора, се усили. Бившата му съпруга, Триша, поде рязко: — По-добре говорете бързо, защото имам диария и трябва да отида до тоалетната — след това се разнесе мощен смях.

— Това е отвратително, Триш. Защо ли се ожених за тебе? — каза Пол.

— О, добре, сетих се за кои списания става дума — отвърна Триша. — Изчакайте минутка, ще вдигна телефона в съседната стая. — След малко тя вдигна телефона в една от по-тихите стаи и заговори: — Не, няма да се върна при тебе. Може да ме молиш колкото си щеш.

— Оттогава много поумнях.

— Аз също. Затова нямаш никакъв шанс.

— Как си?

— Имам три деца, ето как съм. Не си ми се обаждал от близо десет години.

— Не разполагам с никакво извинение за това.

— Беше страхотен да измисляш извинения по всякакъв повод. Защо ми се обаждаш? Рони се вбесява, когато чуе името ти. Предполагам, че мъжете винаги се държат така, затова се радвам, че си използвал прикритие — гласът й звучеше дружелюбно и любопитно.

Пол внезапно си спомни съвсем ясно каква беше в леглото — изправена на лакти и колене; той се приближава към нея изотзад, а бяло-розовият й задник се поклаща подканящо. Смешно какво си спомня човек от своя брак.

— Ченге ли си? — попита го тя.

— Не. Смених работата си. Сега имам детективска агенция.

— Е, надявам се, че печелиш повече пари.

— Повече от Рони — изтъкна Пол.

— Хм! Съмнявам се. Рони е гинеколог.

Реши да остави тази забележка без коментар.

— Слушай, Триш, можеш ли да ми направиш една услуга? Тя е нещо съвсем дребно, всъщност почти незначително.

— Като например?

— Търся един човек.

— Наистина си се променил. Никога не бих се досетила, че се занимаваш с подобно нещо.

Пол остави без внимание думите й.

— Този човек може би е учил в Университета в Рино, щата Невада, може би това е било по времето, когато самата ти си следвала там — в началото или в средата на осемдесетте години. Помислих си, че може би си запазила някои стари университетски албуми…

— Защо го търсиш?

— Неговият прапрадядо иска да му остави в наследство имуществото си — излъга Пол. — Кой знае, човекът може би ще бъде много признателен, когато узнае, че си ми помогнала да го открия.

— Такъв лъжец си, Пол — заяви Триша, ала беше достатъчно развеселена, затова отиде и донесе старите годишни албуми и започна да търси Кърт Скот.

Мъглата се сгъсти зад прозореца на Пол. Беше започнал да се нервира, ровеше в миналото, преследвайки човек, което не му влизаше в работата. Такива занимания никога не донасяха пари. По-добре щеше да постъпи, ако си купеше лотариен билет. Така поне щеше да има шанс едно на милиард.

— Ти си истински щастливец! — възкликна Триша. — Намерих го в един от годишниците на Рони. Кърт Дж. Скот в класа от 1981 година. Завършил е две години преди аз да постъпя в колежа.

Това беше истински джакпот!

— Какво трябва да направя, за да те накарам да ми изпратиш фотографията му по факса?

— Обещай никога повече да не ми се обаждаш. Или пък се обаждай по-често.

— За да направя така, ще трябва да ми изпратиш и всичко останало за него — заяви Пол. — Спортни отбори, в които е участвал, клубове, всичко останало, с което е бил замесен.

— Ще се наложи да откъсна няколко страници. Бих могла да направя това. Рони ми купи факс за Коледа.

— Сега ли? Ще направиш това веднага? Това е прекрасно, Триш. Ти винаги си била добро момиче.

— Не, винаги съм била лошо момиче, Пол — поправи го Триша. — Затова толкова си падаше по мен. Но ще ти помогна заради доброто старо време. Заради начина, по който крещеше, когато беше най-силно ядосан.

— Значи това си спомняш за мене? — попита Пол.

— Тогава беше толкова сладък.

Боб трябваше да остане в училище до късно, за да навакса някои от упражненията, които бе пропуснал, докато го нямаше в клас. Вуйчо му Мат трябваше да го вземе, ала за него бе изникнала неочаквана задача — трябваше да издърпа колата на някакъв човек, блъснал се в крайпътно дърво недалеч от залива Емърълд. Той щеше да пристигне в училище при първа възможност. Боб трябваше да го чака пред кабинета, ако учителката го накараше да напусне класната стая.

Наистина, в четири и половина госпожа Ийгър затвори учебника си и изведе всичките деца навън.

Една след друга коли, управлявани от майки и бащи, спираха пред училището и отвеждаха децата. Боб седеше на една пейка пред кабинета и си задаваше въпроса дали е останал някой вътре, зад щорите. Макар че на паркинга все още имаше няколко автомобила, училището беше пусто, сякаш населявано от призраци, без врявата на децата.

Боб реши да влезе в кабинета и да чака там. Натисна дръжката на вратата, но тя беше заключена. Извади монета от двадесет и пет цента от джоба си и се обади в кабинета на майка си. Отговори му телефонният й секретар. Вероятно вече минаваше пет часът. Момчето потърси още една монета; искаше да се обади на леля си у дома, но си спомни, че на обед я бе дало на Джеспър за мляко. Значи просто трябваше да почака.

На паркинга остана само една кола. Една от вратите й се отвори. Голямо черно куче изскочи отвътре и се спусна направо срещу момчето.

— Хей! — изкрещя Боб. — Махни се! — Той скочи на пейката и вдигна крак, готов да го изрита. Кучето спря, завъртя опашка и близна обувката на Боб.

— Хичкок! — извика жената. — Ела тук, момче — тя затича след кучето, влачейки след себе си дълга каишка. — О, здравей — рече тя. Ти беше Боб, нали?

8.

Чичо Мат спря пред училището големия жълт камион, с който извличаше катастрофиралите автомобили. Жената и кучето й си бяха отишли преди няколко минути.

— Съжалявам, че закъснях, Боб. Добре ли си?

— Да, вуйчо Мат.

— Хей, момче, бързо се стъмни, нали? Просто не усетих кога ме настигна мракът.

— Това не ми създаде никакви проблеми, вуйчо Мат. Просто си седях на пейката през по-голямата част от времето.

— Написа ли домашните си?

— Да.

Мат включи радиото.

— Онази дама, познатата на мама, щеше да ме закара у дома. Не й хареса, че съм останал сам в тъмнината.

— Коя дама?

— Тя има едно черно куче, което се лигави непрекъснато. То е истински боец. Жената го пуска да броди из полето, когато всички са си отишли у дома. Не се тревожи. Тя почиства след него.

— Как се казва тя, Боб?

— Тери. Не си спомням фамилното й име. Както казах, тя е приятелка на мама.

— Правилно си постъпил, че не си се качил в колата й, макар че е приятелка на майка ти. Така трябва.

— Но известно време потичах с нея и кучето й.

— Трябвало е просто да ме изчакаш. Какво щеше да стане, ако бях дошъл, докато те нямаше?

— Но ние бяхме в полето наоколо — възрази Боб, макар че Тери бе настояла той да се разходи с тях по улицата. Той бе отказал и жената му каза: „Да, разбирам, че не искаш да ядосаш майка си.“

Тя се бе държала мило и бе пожелала да й разкаже за пътуването си до Монтерей. Дори беше казала, че името Кърт Скот й звучало познато, затова дори може да му помогне в търсенето.

Боб бе споделил с нея, че е обещал на майка си да не търси сам този човек, докато тя не помисли по този въпрос, но Тери бе възразила: „Е, Боб, аз нищо не съм обещавала, нали?“

Може би изражението на лицето му накара вуйчо Мат да омекне.

— Всичко е наред, наистина — каза той. — Ето че нищо лошо не се е случило. Как ще кажа на майка ти, че съм виновен за закъснението ти тази вечер. Неприятно ми е да я тревожа заради това.

— Не е необходимо да й казваме, че си закъснял. Аз нямам нищо напротив.

— Предполагам, че тя ще бъде по-спокойна, ако не научи, че съм те оставил да се грижиш за себе си няколко минути.

Боб изпита облекчение. Вуйчо Мат не смяташе, че разговорът му с Тери е нещо лошо, затова не беше необходимо да се чувства виновен.

Както и да е, вероятно никога повече нямаше да я види.

Както се оказа впоследствие, Пол попадна на купон в чест на свети Патрик, изрази уважението си към бог Дионисий, който му се отплати с мъчително главоболие в събота сутринта. В неделя се отби в кабинета си, носейки очила, за да предпази очите си от мъглата, и намери на ниския шкаф няколко нагънати листа факсова хартия. Машината винаги ги освобождаваше на това място.

Изпратената по факса фотография на Скот показваше едър млад мъж с дълга тъмна коса, отметната над челото му. Беше облечен в поло и гледаше сериозно в камерата. Чертите на лицето му бяха напълно нормални, нямаше вдъхващо страхопочитание чело, нито щръкнал нос или дълъг врат с издадена адамова ябълка; по лицето му нямаше косми.

Човек може да си направи различни изводи за някой студент от начина, по който той насочва погледа си към камерата за снимка на целия курс, дори ако качеството на фотографията не е добро. От факта, че носеше поло, Пол реши, че Скот не беше изявен радикал. Изразът на лицето му подсказваше, че не е човек, изкушен от приятното прекарване на времето; просто се отнасяше сериозно към собствената си личност. Дългата коса? Младостта — това бе всичко; по-късно в живота си би могъл да стане банкер в корпоративна финансова институция. Нормално тегло — не беше нито бегач, нито защитник във футболен мач.

Следователно… типът ученолюбив студент, прекалено едър, за да остане незабелязан. Пол продължи да мисли за лицето на младия Скот още една-две минути. Добре очертани устни, потънали дълбоко в черепа очи, много светли — по всяка вероятност бяха сини или зелени. В тях личеше силата на характера му.

Запомни основните белези: Кърт Дж. Скот. Главна особеност — влечение към музика. Второстепенна особеност: германец. Е, това съвпадаше с всичко, което му беше разказал Харлан.

Както и очакваше, следващата страница изобразяваше оркестърът на Университета на щата Невада. Тъмнокосият младеж, седнал зад рояла, чието лице бе заснето в профил, беше идентифициран като Скот. Да. Пианото. „Тип, който си пада по Шопен“ — помисли си Пол. Чувствителен, интелектуален, привличащ жените, както златната рибка притегля към себе си котките. Вероятно не е имал ни най-малка представа как да започне играта на ухажване с тях…

Следващата страница беше посветена на леката атлетика. Кърт Дж. Скот, стиснал копие в ръка. Е, за това бяха необходими рамене. Скот стоеше на лекоатлетическия стадион, копието щеше да излети всеки момент от хватката му; очите му бяха заслепени от силното слънце. Беше облечен във фланелка без ръкави и шорти. Имаше стройно, средно на ръст тяло, с добре очертани мускули. Зад него няколко други момчета се занимаваха с дълъг скок, виждаха се и празните пейки около игрището. Скот беше отбелязал рекорд при хвърлянето на копие през първата година от следването си в колежа.

Спорт за жени. Истинските мъже се занимаваха с истински спортове: футбол и баскетбол — и то тъкмо в тази последователност. За хокея бе необходим порочен дух, какъвто за нещастие проявяваха хората, обуващи кънки на краката си. Освен това нито един уважаващ себе си американец нямаше да отбие топката с глава, отдавайки силите си на европейската разновидност на футболната игра.

Спортът хвърляне на копие спадаше към заниманията, подходящи за хора, които въобще не бяха способни да работят в какъвто и да било отбор.

Последна страница. Немският клуб се състоеше предимно от момичета. Кърт Дж. Скот седеше на последния ред. Това можеше да се очаква от него. Отговорничката на клуба, госпожа Ингрид Шийтс, сивокоса дама в дълга пола, стоеше от дясната страна на реда.

Пол се опита да мисли доброжелателно за младежа. Не всички мъже можеха да достигнат неговите превъзходни постижения. Не всички мъже бяха в състояние да блестят във всички области, в които насочваха проявите си. Музикантите, с изключение на онези, занимаващи се с джаз, плюс студентите, изучаващи някакъв език, не влизаха в сметката. Защо жените се влюбваха в тях така охотно? Това беше загадка, също тъй неразрешима както мистериозният въпрос къде беше забутал гребена си?

Стори му се, че открива у Боб черти на Скот и това не му хареса. Черната коса. Добре оформена, сякаш изваяна брадичка. Същата стойка, макар че все още беше момче на единадесет години. Дълбокомислен израз на лицето, може би просто маска, може би получил се в резултат на потиснати чувства: Пол го беше забелязал у бащата. Точно същия имаше и синът.

Обади се до госпожа Шийтс в Университета на щата Невада. Преди една година тя се бе пенсионирала, ала някой в отдел „Прием на студенти“ се разрови и намери номера й, след като Пол им съобщи за голямата сума пари, които тя по погрешка бе заплатила в магазин от веригата „Хера“.

Когато се свърза с нея по телефона, й обясни, че става дума за наследство, което Скот получил от далечен свой роднина — чичо Дитер.

Трябваше да крещи оглушително в слушалката. Дамата беше твърде възрастна, макар че разсъдъкът й беше напълно в ред. Съобщи му, че не си спомня много добре Кърт, ала Пол продължи разговора — не желаеше да изтърве тази дама — тя можеше да се окаже единствената му пряка връзка с Кърт Скот. По-нетърпелив човек никога не би понесъл несвързаните приказки на госпожа Шийтс, ала той бе открил, че инвестирайки малка част от свободното си време, често печелеше внушителни дивиденти. И този път получените резултати не бяха изключение от това правило.

След като описа твърде подробно годините, прекарани в университета, и го обсипа с многословни коментари за някои от любимите си ученици, госпожа Шийтс си припомни майката на Скот, която работила години наред като асистент в програмата за обучение по немски език. Накрая ежедневното пътуване от Тахо до университета се оказало прекалено тежко за нея.

— Тя винаги бе искала да се завърне в Германия. Разбирате ли, те живяха известно време там, когато Кърт беше малък.

— Спомняте ли си къде са живеели?

— Хм-м. По това време бащата на Кърт беше военен, значи сигурно са живеели в някакъв град, където е имало военна база.

— Франкфурт?

— Висбаден — отговори жената, — точно така. Да, сигурна съм, че беше Висбаден.

— Вие много ми помогнахте — каза й Пол.

— „Aus Fluegel des Gesanges“ — „Върху крилете на песента“ — това беше мотото на Скот от стих на Хайне. Всичките ми студенти трябваше да прочетат великите немски поети и да подберат от творбите им някоя фраза, която според тях ще им помага в живота в бъдеще. Твърде добра памет за старица като мен, която вече е празнувала седемдесет и шестия си рожден ден — добави бързо тя. — Не мислите ли?

— Наистина много добра — съгласи се Пол. — Макар че във вашия случай не бих използвал думата „старица“.

— Онази жена ме нарече така… Тя искаше да й разкажа всичко, което зная за Кърт. Нейната история беше още по-привлекателна от вашата. Тя ми съобщи, че Кърт спечелил от лотарията. Аз не й казах нищо.

Докато Сенди беше на обяд в понеделник, една служителка на средна възраст от пощенската станция, облечена в джинси и памучна фланела, с метални предпазители около глезените, донесе дебел жълт плик на Нина. На гърдите върху червената й фланела имаше надпис „Бързоноги жени“, а под него се виждаха силует на велосипед и мотоциклет.

Адресът на подателя, изписан върху плика, беше фирмата на Рийзнър. Джефри Рийзнър не беше приел начина, по който тя бе формулирала съдебното нареждане по делото. След десет дни, на тридесети март, предстоеше ново разглеждане на случая „Суийт срещу Ландън“.

По дяволите! Тя бе спечелила делото. Затова бе съставила формалното съдебно нареждане. Обикновено когато адвокатът на страната, изгубила делото, не подпишеше нареждането след десет дни, то бе изпращано и приемано от съда без никакви промени. В случаите, когато езикът, използван в нареждането, бе неприемлив за някого, двамата адвокати се срещаха и изработваха текст, удовлетворяващ и двете страни. Очевидно в настоящия момент Рийзнър не желаеше да се среща с нея.

Новото разглеждане на случая попари всички надежди, които Нина бе хранила, че ще се отърве лесно от Тери. Можеше да поиска отлагане на делото, така филмът щеше да се излъчи по-късно, което щеше да удължи връзката помежду им, а гневът на клиентката й щеше да се разгори с още по-голяма сила. Или пък да го впише в календара като една от поредните си задачи, която трябва да бъде доведена докрай. Сенди се върна, люлеейки широк пурпурен шлифер след себе си.

— Изпратихме ли писмото до Тери Ландън, онова с което я изключвахме от списъка на нашите клиенти?

— Замина снощи с вечерната поща.

— Брр! Може ли до края на деня да изпратиш друго писмо с копие от материала, който получихме днес? Съобщи й, че на тридесети март ще бъда с нея, но това ще е последната ми работа по делото.

Сенди събличаше палтото си с такова флегматично безразличие, че Нина се обърна към нея:

— Сенди?

— Изключихме ли я от списъка на нашите клиенти или не? — попита Сенди и махна топчица мъх от връхната си дреха.

— Не мога да изключа клиентката от списъка си, ако с това накърня интересите й. Не е етично. Сега има последно разглеждане на делото. Няма как да се измъкна.

— Щом смятате, че е така. Ако аз бях на ваше място, просто нямаше да се явя в съда.

— Всъщност положението е много по-сложно. Ако не се явя в съда и нямам основателна причина за това, съдията Милн ще ме санкционира със седемстотин и петдесет долара. Ако изпратя искане до съда за издаване на постановление, че се оттеглям като адвокат по делото сега, той няма да го направи, защото предстои само още едно разглеждане по делото. Ако отложа разглеждането на делото под някакъв претекст, излъчването на филма й ще бъде забавено още повече, а аз ще действам неетично, защото тя е засегната страна.

Сенди завъртя показалец до ухото си.

— Лудост — поднесе коментара си тя. — Проблемът е, че вие, адвокатите, мислите прекалено много. Нещата стават прекалено сложни. Вие създавате всички правила, а клиентите ви плащат, за да им казвате как да спазват правилата, които сте измислили. А сега пък…

— Хайде на работа, Сенди.

— Вие сте роби на всички тези правила — заяви Сенди невъзмутимо и разположи едрото си тяло в скърцащия стол.

— Имаш право — потвърди Нина.

Сенди кимна с глава, приемайки оказаната й почит.

— Но трябва въпреки това да го направя, нали?

— Опасна ли е тя?

— Може би.

— Само като си помисля, че на предишното си работно място се чувствах отегчена.

— Неприятно ми е да ти казвам тези думи в такъв прекрасен ден, Сенди. Ала дръж очите си отворени по-широко от обикновено.

— Вече всеки ден ще очаквам някой Узи[1] да си подаде главата през вратата.

[1] зъл дух от индианския фолклор — бел.пр. ↑

9.

Тази нощ Пол сънува, че е великият пианист Ван Клибърн. Беше облечен в черен фрак, носеше черна вратовръзка и седеше пред пианото в огромна концертна зала, в която половината места бяха заети от начумерени частни детективи, които говореха само унгарски език. Докосна с пръсти клавишите, готов да започне, ала тъкмо в този момент едно момче се приближи зад гърба му и го потупа по рамото. Пол се събуди усмихнат.

Рано на следващата сутрин той се свърза с градския оркестър във Висбаден и попита дали може да разговаря с господин Кърт Скот. Там не бяха чували за такъв човек. В такъв случай дали биха го свързали с Ван Клибърн? Експедитивната дама, която разговаряше с него на съвършен английски, предположи:

— О! Може би търсите господин Скот Клибърн?

„Невероятно — помисли си Пол. — Аз съм суперинтелигентен кучи син.“ Някой ден това щеше да бъде прекрасна история, която можеше да разкаже на Нина…

— Да, да, точно така — Скот Клибърн — отвърна Пол.

— Струва ми се, че господин Клибърн участва в серия пролетни концерти в градския театър „Хесише Щадстеатер“. В следващата събота изпълнява специална програма от произведенията на Бах. Изключителен интерпретатор на фугите. След това, в две поредни съботи, отново ще изнесе концерти. — Дамата му даде телефонен номер, ала не бе в състояние да намери адреса на музиканта. Пол седна в измачканото си легло. Той просто беше стара хрътка. Почти не бе успял да спи през нощта, усещайки как миризмата на дивеча гъделичка ноздрите му. Пръстите му незабавно набраха цифрите от телефонния номер.

— Да? — отвърна му плътен глас.

— Със Скот Клибърн ли разговарям?

— Тъкмо с него — отвърна му мъжки глас, който без съмнение принадлежеше на американец. — Кой се обажда, моля?

Пол остави телефонната слушалка на мястото й. Не искаше да уплаши човека.

Пред него се разкриваха две възможности за действие. О, можеше да запази статуквото непроменено, изтърпявайки угризенията на съвестта. Би могъл въобще да не се намесва, да постъпи като джентълмен, уважавайки неприкосновения вътрешен мир на Нина, а тя през цялото време да се отдалечава от него.

Ала Пол искаше да разтърси всичко наоколо. Искаше да изтръгне Нина от сянката на една стара връзка, която задушаваше и него, и нея. Колко ли я бе измъчвал досега споменът за бащата на Боб, хвърляйки сянка върху всяка нейна постъпка?

Ако успееше да го прогони, дори ако нещата след това станеха по-лоши, поне когато се погледнеше в огледалото, нямаше да ругае: „Идиот такъв, загуби я, защото те беше страх да действаш. Защо, по дяволите, не направи нещо?“

Позволи си още ден-два да мисли за Нина, потъвайки в състояние на нерешителност, което бе непоносимо, защото го караше да се чувства безсилен. Животът му трябваше да продължи. Танцът „Лимбо“, с който се беше захванал, го подлудяваше[1]. Обади се на бивш свой колега от Корпуса на Мира, който сега работеше като полицай в Мюнхен; този човек години наред му досаждаше с поканите си да го посети. Щеше да остане няколко дни при Херман, след като спре през уикенда във Висбаден; щеше да обиколи всички служби, посветили работата си на спазване на законовия ред. Така по-голямата част от пътуването му можеше да бъде представена като бизнес командировка. В края на краищата за какво е животът на човека, ако не да задоволи любопитството си? Най-малкото щеше да си припомни какво представлява фугата.

Във вторник се обади на Нина и й съобщи, че няма да бъде в бюрото си около седмица. Изглежда, тя нямаше нищо против. Пол си помисли, че небрежното й отношение към неговото отсъствие от живота й е направо оскърбително. По дяволите.

В петък, късно следобед, той отлетя с дванадесетместен самолет от Монтерей до Сан Франциско, после взе полет до Франкфурт на Американските авиолинии. Щеше да пристигне в събота сутринта — така че имаше достатъчно време да посети някакво шоу вечерта.

Летището на Франкфурт представляваше безкрайна плетеница от зелени тунели, болезнено жълтеникаво осветление и непрестанен дъжд. Пол взе такси на улица „Кайзер“. Висбаден се намираше само на двадесет мили западно от летището, ала ако се съди от сумата, която плати на шофьора, сякаш бе пътувал от Ню Йорк до Флорида.

Сутринта подремна добре в хотела, обядва стабилно с колбаси и бира и след това се зае да разгледа малкото градче Висбаден. Към четири часа следобед небето притъмня и отново започна да ръми, затова се подслони в някаква бирария и остана там около два часа. Изпи още няколко бири; кой знае защо сутринта бе сметнал, че е погълнал достатъчно от това питие до този момент. Явно се бе лъгал. Времето мина прекалено бързо.

В седем часа отново се прибра в хотела и взе душ, за да изчисти миризмата на тютюн от тялото си. Взе такси до сградата на градския театър, едва успя да пристигне навреме въпреки огромните усилия, които бе положил. Скривайки глава в яката на якето си, Пол измина разстоянието до сградата почти тичешком. От входа, украсен с високи гръцки колони и празни каменни урни, окъпани в дискретна светлина, се носеше смях.

Пол влезе и разбра, че е нарушил сериозно етикецията по отношение на облеклото си. Жените носеха скъпи бижута, ухаеха на фини парфюми, а роклите им имаха удивителни деколтета. Всички мъже бяха облечени в сериозни черни костюми. Публиката трябваше да се примири с липсата на вратовръзка у американския гост. Той зае мястото си в дъното на залата.

Кърт Скот, облечен в смокинг, отметнал дългата си тъмна коса назад, се появи на сцената, поклони се и седна пред висок орган, украсен с дърворезби. Съпроводиха го бурни аплодисменти. Той пое дълбоко дъх и постави пръсти върху клавишите.

Възцари се тишина.

Плътен, дълбок звук се разнесе от органа, подобен на вихър от злато, понесъл се във въздуха. Последваха го други, мрачни, някак жестоки акорди. Отначало бавно, след това изведнъж светкавично, във влудяващ ритъм, акордите полетяха в залата като живи същества, притиснаха публиката върху столовете, изтръгвайки дъха на хората. След това сграбчиха сърцата в свирепа хватка, захвърлиха ги надолу, надолу във вихрени подводни течения, докато човек, останал съвсем без дъх, имаше чувството, че ще се удави. Фугата беше шеметна, сурова, безпощадна и същевременно някак трезва.

Никога Пол не бе и помислял, че в музиката се крие толкова мощ. Дори покривът на залата трепереше в съзвучие с нея.

Огледа се наоколо. Очаровани, хората от публиката се бяха навели напред. Мъжът пред органа забави ритъма, подемайки величествен пасаж. Въздъхнали дълбоко, слушателите се отдадоха на безпределно блаженство. Ала скоро се промъкнаха тревожни нотки, неуловима злост се вкопчи във възвишените акорди, двете мелодии се сляха, между тях започна неумолима борба. Отчаян, Пол си помисли, че нито една от тях няма да успее да изтръгне победа. След битката помежду им щеше да се възцари хаос. В кулминацията на това величествено сражение Пол също стисна с всички сили облегалките на креслото си, направени от червено кадифе, запленен от мрачната, вълнуваща борба.

Постепенно двете мелодии започнаха да се приближават една към друга, отначало неохотно, след това все по-бързо и по-бързо, докато на финала се сляха в изумително кресчендо от любов и триумф…

Фугата завърши. Мъжът пред органа се изправи, поклони се, приемайки аплодисментите на своята публика.

След антракта започна да свири оркестърът и Скот отново се върна на мястото си пред пианото. Когато най-сетне концертът свърши, Пол изпита неподправено съжаление.

Скот напусна сцената. Пол отиде зад кулисите; трябваше да го намери. Стиснал в ръка голяма бяла лилия, която едно момиче току-що му бе поднесло, Скот се опитваше да се отпусне, обграден от кръг почитатели. Той беше в центъра и приличаше на човек, пред когото се е поклонил целият свят.

Пол се отдръпна назад, изчаквайки своя шанс. Не знаеше какво ще му каже. Нямаше предварително подготвена реч. Преследването му беше приятно, ала се чувстваше изумен, че наистина бе изпитал истинска наслада, откривайки този човек. Сега трябваше да излезе на предна позиция и да предприеме нещо.

Постепенно хората се разотидоха и Скот понечи да си тръгне.

— Извинете! — извика Пол на английски. Той забърза след Скот, който бе спрял на стълбищната площадка, която започваше зад кулисите и завършваше при изхода от сградата.

Скот беше висок почти колкото Пол, ала тежеше десет или петнадесет килограма по-малко от него. Все още сресваше косата си отметната назад. Под извитите вежди блещукаха зелени очи; лицето му бе дружелюбно. Изглеждаше изключително добре. Беше десетина години по-млад от Пол, атлетичен тип, който дори свиреше на пиано.

Пол изпита неприятно чувство. Добре. Нека си го признае: изпитваше ревност към мъжа, когото преди години Нина беше обичала толкова много, че дори го беше дарила със син. Това го накара да бъде не толкова внимателен и учтив, какъвто беше при първа среща с непознат човек.

— Кърт Скот, нали? Трябва да поговорим.

Резултатът от думите му беше съвсем неочакван. Скот се обърна и се втурна по стълбището, отвори рязко вратата и изчезна в нощта. Пол затича след него, подразнен от липсата на самоконтрол у себе си, задавайки си въпроса дали да събори музиканта.

Дъждът отново бе спрял. Двамата навлязоха в малък парк с железни столове и псевдокласически статуи, огрени от лунната светлина, която сякаш им вдъхваше живот. Ала бягането през калната трева беше нищо в сравнение с натоварването, което трябваше да преодолява, докато тича по пясък. Пол бързо настигна музиканта, хвърли се в краката му и го събори върху влажната трева, оставяйки го задъхан, безсилен. Продължи да притиска гърдите му, докато Скот престана да се съпротивлява, после бавно го отпусна, позволявайки му да си поеме дъх.

— Просто искам да поговоря с вас.

Скот се надигна и разтърка челюстта си, която се бе забила в земята.

— Кой сте вие?

— Частен детектив от Калифорния.

— О, Боже. Обадихте ли й се вече?

— Никой не знае, че съм тук — каза Пол. — Водя частно разследване.

— И тя ви изпрати да ме намерите?

— Това не е съвсем точно определение за задачата ми.

— Добре поне, че не е дошла самата тя — измърмори Скот в шепите си. — Мога ли да видя лиценза, удостоверяващ, че наистина сте такъв, за какъвто се представяте? — Пол му го показа и музикантът заяви: — Добре, наистина имате законното право да се занимавате с това. Как ме намерихте?

— Не беше никак трудно.

— По дяволите!

— Вижте. Пристигнах тук, за да получа информация от вас.

— Тя не ви е разказвала нищо, нали?

— Не много.

— И трябва да й съобщите какво сте открили?

— Точно така.

— Тя никога не се отказва — измърмори Скот сякаш на себе си. — Изминаха толкова години оттогава — лицето му се отпусна в израз на страдание, което го бе преследвало много време насам.

— Да, отдавна е било — рече Пол. — Как бихте реагирали на следното предложение — да не се отнасяте към мен както към най-големия си враг. Хайде да се махнем оттук и като възпитани хора да изпием някакво питие. Ще бъде за моя сметка — той хвана ръката на музиканта, който не му оказа никаква съпротива. Двамата изминаха няколко пресечки пеш, стигнаха до хотела на Пол и се спуснаха надолу по стълбището към мазето, където бе разположен ресторант, предлагащ различни вина. Седнаха на малка масичка в ъгъла.

Заведението бе гостоприемно като истинска тъмница, влажният въздух бе пропит с миризма на вкиснало вино. Имаше не повече от пет-шест маси с бели покривки, върху които бяха поставени свещи. Зад стола, на който се бе отпуснал Скот, се виждаше друго помещение с груби каменни стени, в което имаше безброй лавици с хоризонтално разположени бутилки. Сервитьор, облечен в смокинг също както този на Скот, се появи от мрака и им подаде дълъг списък с различни вина.

— Може ли да поръчате вместо мен? — попита Пол. — Някакво бяло вино.

Скот поръча бутилка „Шлос Бибрийх Гевюрцтраминер“ от 1987 година. Сервитьорът им я донесе, показвайки етикета, сякаш долавяше звън от беззвучни фанфари, след това наля една унция от течността и помоли Скот да я опита, превръщайки този ритуал в многозначителна церемония. Приятната атмосфера и доброто вино оказаха благотворен ефект върху двамата мъже. Скот се успокои и изглежда като че бе започнал да наблюдава изучаващо детектива. Отчаянието му бе започнало да намалява и по всичко личеше, че умът му се е насочил към по-ведри мисли.

Музикантът търсеше някакъв изход от положението.

— За Бах — вдигна тост Пол. Двамата изпиха чашите си до дъно. Виното беше ароматно, леко, с дъх на цветя. — Вие наистина умеете да свирите на орган.

— Опитвам се да правя няколко концерта всяка година. Денем работя съвсем друго нещо.

— Къде?

Музикантът не отговори.

— Ще ви платя два пъти по-висока сума, ако й съобщите, че не сте успели да ме откриете.

— Убедете ме с подходяща за целта информация — предложи му Пол. — Това ме интересува, не парите. Разбирате ли, приех тази поръчка, защото изпитвах любопитство що за човек сте.

— Какво искате да научите?

— Защо сте напуснали Америка. Ето, ще ви налея още една чаша.

— Не бива да знаете това. Може да предизвикате вниманието й. А това би било опасно за вас, както за мен е опасно това, че ме намерихте. Тя е напълно луда, разбирате ли?

— Почакайте малко — прекъсна го Пол, поклащайки глава. — Трудно ми е да приема думите ви. Тя е…

— Разбира се, че не ми вярвате. През целия си живот тя е усъвършенствала умението си да разиграва различни етюди пред хората. Знае как да скрие истинската си самоличност.

— Нина наистина има своите недостатъци. В това няма никакво съмнение, ала никога не съм чувал някой да използва за нея прилагателното „луда“. А може би знаете нещо, което не е известно на мен?

— Какво казахте? — лицето на Скот посивя. — Чие име споменахте?

— Успокойте се, господин Скот — посъветва го Пол. Тези чувствителни музикални типове, човек трябва да постъпва много внимателно с тях.

Скот се изправи и приближи лицето си до лицето на Пол.

— Нина Рейли ли ви изпрати? — прошепна той.

— Тук съм във връзка с нея, да. — На разстояние от няколко сантиметра Пол наблюдаваше как облекчението нахлу в погледа на музиканта. Най-сетне той затвори клепачи и отново седна на мястото си.

— Проклет да съм — измърмори сякаш на себе си той. Взе чашата си и я пресуши. Лицето му бързо възвърна здравия си тен.

— Не е ли тя дамата, за която стана въпрос? — попита Пол.

— Нина ли? Не. Забравете всичко, което казах току-що. Направих грешка — предпазливостта на музиканта видимо намаля. Сега той изглеждаше по-самоуверен, отпуснал се грациозно на мястото си. Ала отпуснатите мускули скриваха незабавна готовност за действие. От фигурата му се излъчваше напрегнатост. Той беше по-смел, отколкото страхливото му бягство бе внушило на детектива. Пол разбираше това от движенията на тялото му. Клепачите му бяха притворени повече отколкото на фотографиите, погледът му беше по-предпазлив. Лицето му разкриваше, че той е готов да се бие, ако това се окаже абсолютно неизбежно. — Кажете ми, как е Нина?

— Изненадан съм, че искате да узнаете това. В края на краищата вие сте я напуснали.

— Защо е искала да ме намерите? Добре ли е?

— Отлично. Разбира се, работата на адвокат състарява жената, прави душата й по-корава. Тя пуши пури, носи модни дрехи. Не бихте се заинтересували от нея, повярвайте ми.

— Все още ли живее на полуостров Монтерей?

— Не, пресели се — отговори кратко Пол.

— Значи в крайна сметка все пак е станала адвокат.

— Виждам, че не сте поддържали контакт помежду си — Пол усети, че това заключение му звучи успокоително. — Да, тя е адвокат от доста време насам. — Беше изпитвал следното подозрение: Нина не беше казвала на Скот, че има син от него. Сега беше сигурен в това. Трябваше да продължи разговора особено внимателно.

— Радвам се. Не мога да повярвам на думите ви, че е станала по-корава…

Пол го прекъсна:

— Извинете — и си наля всичкото вино, което беше останало в бутилката. — Не ми помагайте, моля. Хей, господин сервитьор! Noch eine Flasche, bitte![2]

— Много добре се справихте — похвали го Скот, след като келнерът им донесе втора бутилка.

— Знанията ми но немски език са получени в гимназията. Как бих могъл да забравя?

— Кажете ми, защо Нина ме търси след толкова години?

— Ще ви предложа сделка, господин Скот. Ще ви кажа какво ме е довело насам. А вие ще ми обясните защо сте скъсали с Нина.

— Вие започнете пръв — рече Скот.

Пол кимна с глава, съобразявайки бързо какво не бива да разкрие пред музиканта.

— Между мен и Нина има връзка, ала тя непрекъснато се връща към миналото. Очевидно е, че това старо… приятелство между вас е означавало нещо за нея. Смятах, че проблемът е съсредоточен във вас, ала тя отказва да говори по този въпрос. Затова дойдох тук да попитам вас.

— О! — възкликна Скот и изпи още една чаша вино.

— Проследих ви, без да ви казвам какво съм си наумил.

— Влюбен ли сте в нея?

— Сгодени сме — отговори Пол, послъгвайки малко, в случай че събеседникът му реши да прояви някаква бляскава инициатива. Нека разбере от самото начало върху чия територия се движат и всеки да си знае какво му се полага.

— Обичах я толкова много, че въобще не исках да я напускам.

Що за тип беше този? Някакъв италианец? Бе живял в Европа прекалено дълго. Човек просто не бива да дърдори подобни неща пред друг мъж. Не и пред Пол, годеника на Нина.

— Но все пак вие я напуснахте — изтъкна детективът с възможно най-дружелюбен тон. „Ако не можеш да убиеш противника си по друг начин, смажи го с добротата си.“ Интересна пословица.

— Трябваше да постъпя така. Много е сложно и не мога да навлизам в подробности.

— Ще се наложи да го сторите, господин Скот. Разполагаме с много време.

Скот мисли дълго време върху тези думи и накрая търпението на детектива се изчерпа.

— Нека ви помогна. Години наред вие бягате от някого. Все още се страхувате от нея — някаква дама, за която смятате, че е луда. Тук някъде трябва да се намеси законът, нали? Неприятности ли имате?

— Не и в смисъла, който вие имате предвид.

— Може би ви е нужна помощ, за да разрешите този проблем — предположи Пол. — Такъв живот е истински ад.

Скот потри с длан челото си, изглежда се съмняваше в тези думи.

— Не намерихте ли някоя друга тук, в Германия? Не се ли оженихте, не купихте ли някоя къщичка, където да отгледате децата си?

— Не. Нина беше последният ми шанс — отговори музикантът. — Предполагам, че е нелепо от моя страна да вярвам на измислицата, че някой ден отново бих могъл да се завърна при нея.

— Това няма да стане — съгласи се Пол. — Сега тя е с мен.

— Да, разбира се.

— Значи не възнамерявате да се върнете в Тахо, за да я видите? — Пол изпитваше леко чувство на вина. Този нещастник очевидно не знаеше нищо за съществуването на Боб. На върха на езика му бе да добави: „Ти имаш син, човече. Той има нужда от тебе, иди да го видиш.“ Ала не можа да произнесе тези думи. Нина никога нямаше да му прости. Пък и егоистичната, подла част от съществото му не желаеше Скот да отиде в Тахо, поне докато самият той се интересуваше от Нина.

— Значи се е преселила в Тахо?

Ето какво означава човек да бъде дискретен.

— Да — отвърна Пол. Имаше желание да изрита сам себе си и го стори наум. — През пролетта миналата година.

— Това е ужасна новина.

— Какво? Защо това поражда такъв проблем?

— Престанете — прекъсна го Скот. Той вдигна ръка да възпре въпросите на Пол. — Трябва да помисля.

— За Бога…

Скот стана.

— Дайте ми една минута време. Ще се върна веднага — каза той и посочи с ръка тоалетната.

Пол изпи виното си и зачака старият любовник на Нина да пусне една вода, следейки с поглед изходите на заведението. Вниманието му бе отвлечено от сервитьора, затова едва успя да зърне как широкият, облечен в смокинг гръб на Скот се измъкна през вратата. Детективът закъсня само секунда, излизайки навън, където калдъръмените улици и къщите, наполовина изградени с дървени греди, можеха да му разкажат множество истории. Ала те не можеха да му покажат накъде е избягал чудатият музикант.

[1] Лимбо — танц, възникнал на островите в западната част на Индийския океан. Танцьорите навеждат телата си надолу, огъвайки коленете си, целта е да се промъкнат под дървен прът, който се спуска все по-надолу и по-надолу. ↑

[2] Още една бутилка, моля! — нем. — бел.пр. ↑

10.

През следващата седмица, точно десет дни след като Нина получи известието на Рийзнър за искането до съда, Тахо бе потънал в истинска лавина от късен лепкав мартенски сняг, който не преставаше да вали вече трети ден поред. Нина напусна дома си рано, стиснала лопата в ръка. Трябваше да освободи гумите на колата си, за да поеме по опасните пътища с внушителна скорост. В съда поздрави бързо Тери и зае мястото си в залата. Беше й студено, нямаше настроение, ала действаше съвсем делово. Фамилиарността както винаги бе породила взаимно презрение у двете страни. Вече не чуваше пистолетни изстрели в съда. Въображаемите петна кръв бяха изчезнали веднъж завинаги. След няколко месеца работа помещението отново си бе възвърнало нормалния, спокоен вид от миналото.

Нямаше търпение най-сетне всичко да приключи. Искаше да победи, ала не беше настроена оптимистично. Рийзнър я беше подготвил за това: не отговаряше на телефонните й обаждания, съвсем съзнателно изчезваше някъде, след като самият той я бе търсил. Затова двамата не успяха да разрешат нещата помежду си просто.

— Дело „Суийт срещу Ландън“ — обяви Милн, вдигна очилата на носа си и отвори папката, която служителят в съда му беше подал. — Отново това дело.

* * *

След като разглеждането на делото приключи, Нина заведе Тери на тихо място в коридора, помоли я да седне на един стол и остана права до нея. Косата на Тери беше паднала върху едното й око, ала тя не я отмести. Лукави искри припламнаха в погледа й.

— Бяхме прекалено настойчиви — рече Нина. — Съдията можеше да приеме компромисно решение.

— Да ги вземат дяволите, всичките, всичките! И вас също! — заяви Тери. — Провалихте всичко.

— Зная, че сте разочарована. Рийзнър полага огромни усилия да отложи излъчването на филма ви, действайки според нарежданията на родителите на Тем.

— Представихте се ужасно на процеса.

— Съжалявам, че мислите така. Но реалистично погледнато, става дума за допълнително забавяне от един месец. Ще вземем съгласието на всички засегнати страни относно текста на съдебното решение. Тогава всички ще ви оставят намира да покажете филма, който сте направили.

— Вие само губите, по дяволите. Само губите!

— Тери, настоявам да подпишете формуляра за смяна на адвоката. Наистина, вече не съм в състояние да ви представям пред съда.

— Ако ме захвърлите, ще ви дам под съд за непрофесионално, престъпно пренебрегване на поетите задължения към клиента! — Тери се изправи, обърната с лице към Нина, и повиши тон. Неколцина минувачи в коридора спряха и обърнаха глави към тях.

— Днес ще депозирам иск до съда, с който ще се оттегля като ваш адвокат — изрече твърдо Нина. Опитваше се да не гледа жълтите очи, осъзнавайки, че в коридора се е възцарила тишина и хората нетърпеливо се вслушват във всяка дума, изречена от нея. Ушите й пламнаха. — Не съм направила нищо подсъдно.

— О, така ли? Значи нищо подсъдно? — повтори Тери. Тя сви ръка в юмрук и отстъпи крачка назад, премервайки се в Нина, ала адвокатката видя връхлитащия насреща й удар. Тя се наведе и го избягна, след това затича с всички сили към изхода, преследвана съвсем близо от тежките стъпки на Тери.

Мъж, облечен в кафяв вълнен костюм, се появи точно пред нея. Той спря, привлече погледа й в зелените си очи и го задържа. Нина, решена да избяга, хвърли бърз поглед към него, и продължи напред.

Ала изведнъж се вгледа по-внимателно. Крачките й загубиха скоростта си.

Мъжът отново тръгна към нея. Направи крачка, втора. Така внезапно, както бе започнал, мигът изчезна в небитието. Обзе я отвращение, а може би страх — Нина не беше в състояние да реши какво точно — и ясният поглед на зелените му очи помътня за нея. За секунда той остана на около петнадесет фута разстояние от нея. В следващия миг изчезна.

Тери не я последва на паркинга. Беше се отклонила в друга посока.

Нина се качи в пикапа „Бронко“, след това отново излезе навън. Беше забравила куфарчето си в залата. Върна се бавно назад, оглеждайки се предпазливо. Опитваше се да убеди себе си, че не бе видяла онова, което се бе изпречило пред очите й преди малко.

— Видяхте ли един мъж да излиза оттук преди около две минути? Той се движеше бързо, почти тичаше — обърна се тя към съдебния пристав Кимура.

— Да. Не е първият, който иска да се измъкне колкото се може по-далеч от закона — пошегува се той.

— Видяхте ли накъде отиде?

— Забелязах, че се насочи към главния вход на сградата.

Беше й необходимо време да помисли. Нещо повече, трябваше да си припомни внимателно това събитие — израза на лицето му, когато я видя, мъжа пред нея, по-възрастен, ала същия.

Можеше да се закълне, че човекът, когато бе видяла, е Кърт Скот.

Върна се в кабинета си. Едно от писмата в снопа, който Сенди й подаде, привлече вниманието й. Заинтригувана от написания на ръка адрес и думата „ЛИЧНО“, напечатана с големи червени букви по цялата дължина на плика, Нина веднага го отвори с нокътя на палеца си.

„Скъпа Нина — започваше писмото. — Много често мислех за тебе.“ — Решителният, вертикален почерк не се беше променил. Той искаше да се срещнат на следващата сутрин — в седем часа на плажа Поуп Бийч, където можеха да разговарят, необезпокоявани от никого. — Бъди внимателна — предупреждаваше я писмото. — Ще ти обясня всичко, когато те видя, ала се страхувам, че пристигането ми тук може да ти създаде сериозни неприятности. — Познатият подпис в долния край на страницата беше: Кърт.

— Един човек го донесе лично — уведоми я Сенди.

Нина се прибра рано у дома, мислейки си за писмото. Още преди да се заеме със сгъването на чистото бельо, което я очакваше на леглото, се обади Пол от Кармел. Тя се зарадва, че чува гласа му.

— Как мина командировката ти? Така внезапно замина. Всъщност къде ходи?

— О, посетих един стар приятел за няколко дни и свърших някоя и друга работа. Няма да те отегчавам с подробностите. Ами ти как си? — попита той. — Случайно съм тук, в града.

— Тук, в нашия град? Защо?

— Помислих си, че можем да отидем заедно на вечеря, а след това да се отбием до минералния извор.

Нина не знаеше какво да му отговори. Беше изненадана приятно, ала същевременно изпитваше чувството, че й налагат как да постъпи. Той беше дошъл от толкова далеч…

— Всичко ли е наред? — попита Пол. — Как е Боб?

— Прави опити да се държи добре, ала не мисля, че е особено щастлив от това. Добре — отговори му тя. — В колко часа?

Точно преди Нина да излезе на среща с Пол, телефонът отново иззвъня. Нина помоли Боб да вдигне слушалката. Днес той и братовчедите му не бяха на училище следобед. Тримата щастливо пилееха времето си, разположили се пред телевизора. Момчето поговори няколко минути по телефона в кухнята и се върна към анимационния филм.

— Кой се обади, скъпи? Пол ли беше?

— Никой.

— Е, все трябва да е бил някой.

— Затвориха телефона. Не съм разговарял с никого.

Пол я взе в седем часа. Вечеряха тихо в главната зала на ресторант „Цезар“. Нина знаеше, че изглежда разсеяна, ала миналото не оставяше намира съзнанието й. Пол я гледаше, разказваше глупави шеги и докосваше косата й. Тя беше сладка, наистина. Нина пропъди от ума си мисълта за писмото, засмя се, направи опит да се отпусне и да изпита наслада от присъствието на човека от плът и кръв до себе си. След вечерята двамата облякоха бански костюми в стаята на Пол и слязоха в асансьора при басейна, потъвайки сред очарователната горещина на минералния извор заедно с група млади веселяци.

— Дойдохме тъкмо навреме, за да избегнем опасен спазъм на мускулите — прошепна Нина сред изпълнения с пари въздух и опря гръб към гладката стена на басейна. Беше скрила косата си под гумена шапка.

— Толкова е хубаво, сякаш някой разтрива гърба ти. Макар че нищо не може да замени умелото разтриване.

Дочули тази реплика, тримата млади мъже в басейна станаха и излязоха навън. Нина и Пол се насладиха на тишината. Беше прекрасно, че дойдохме тук заедно.

— Няма ли да кажеш, че знаеш как най-добре трябва да се разтрива гърбът? — попита Нина. Загрятата вода достигаше до вратовете им; изпаренията замъгляваха очите им. Нина буквално порозовя. Гърдите й се бяха отпуснали сред водните мехурчета. Пол бе забелязал това.

Той хвана китката й. Седеше толкова близо до нея, че можеше да отърка бедрото си о нейното. Ето, наистина го направи. После хвана ръката й и внимателно я постави върху линията, където краката им се докосваха. Така Нина усещаше и своето, и неговото тяло. Тя стоеше неподвижна, неспособна да отдръпне ръката си.

Нарушавайки възцарилата се от дълго време тишина, той прошепна:

— Искам да ти покажа колко прекрасна си ти и какво означаваш за мен. Ела горе в стаята ми — той я обърна към себе си, сложи я в скута си и помилва с хлъзгави пръсти очертанията на гръбначния й стълб. Нина обхвана кръста му с крака, обви врата му с ръце, оставяйки се на копринения допир на водата и на мускулестия мъж, която сякаш имаше магнити в кожата си.

Той затвори очи, притисна бузата си до нейната. Единственият звук наоколо беше клокоченето на водата, която се блъскаше в стените на миниатюрния басейн, и едва доловимият й дъх край ухото му. Пол докосна врата почти от мястото, където започваше косата, и продължи бавно да я целува, достигайки устните й, най-сетне се отдръпна от нея и я изведе от басейна.

— Стой тук — каза й той. Взе бяла хавлиена кърпа от стола, изтри я и започна да я милва, докато тя също посегна към него и над очите й се спусна мъгла…

Взеха асансьора и отидоха в стаята му.

Нина застана до прозореца и се вгледа в тъмните, назъбени очертания на боровите клони на фона на червените светлини от рекламните надписи. Той пристъпи зад гърба й и я прегърна, смъкна презрамките й, целуна я по врата, свали банския й костюм и се притисна до нея.

— Пол, аз не…

— Нина, не е необходимо да си влюбена в мен. Просто ме обичай.

— Има неща, за които не съм ти разказвала…

— Замълчи, жено… — той вдигна показалец пред устните й, тя му позволи да се плъзне в устата й и започна да го хапе леко със зъби. Пропъди съмненията от ума си. Остави тревогите, които я измъчваха, да изчезнат някъде далеч, далеч. Влажната му коса миришеше на хлор, целувките му се спуснаха като нежен водопад навсякъде по тялото й, докато тя започна да вибрира в такта им, и позволи да бъде отнесена в ухаещото на чистота легло. Нина обви с ръце врата му, сякаш от това зависеше животът й.

Рано сутринта, още по тъмно, Нина излезе от банята в стаята на Пол, облечена само в панталоните си.

— Вече си станала? — Пол отметна завивките и се надигна в леглото, подпирайки гръб на възглавниците, приглаждайки с длан русата си коса, която стърчеше на всички възможни посоки.

— Пол, къде са чехлите ти?

Той скочи от леглото и наперено се отправи към банята.

— Да поръчам ли кафе? Не ти ли се иска да похапнеш нещо за закуска? Все още е много рано, наистина — обади се той, надвиквайки шума от водата в мивката.

— Ще взема нещо по-късно — Нина облече ризата и пуловера си. — Искам да се прибера у дома, преди Боб да е станал — това беше добро извинение; наистина, моментът сега не беше удобен да започне да обсъжда с Пол проблемите около Кърт. Може би никога нямаше да го стори. Щеше да се срещне с Кърт само веднъж, та макар само да задоволи любопитството си. После щеше да реши какво ще предприеме в бъдеще. Може би срещата й с него щеше да й помогне да вземе решение дали може да иска нещо повече от Пол.

— Надявах се… — подхвана Пол.

Търсейки чорапа си, тя взе големите му сини слипове от пода, завъртя ги на показалеца си и след това ги хвърли на един стол.

— Какво?

Той излезе от банята и ги облече.

— Постой тук за минута — каза той и потупа с длан мястото до себе си на леглото.

— О, не. Опитах вече веднъж.

— Обещавам, че няма да те изнасиля.

— Вече веднъж опитах.

— Този път наистина говоря сериозно.

— Вече веднъж опитах — Нина се разсмя и се отпусна на леглото до него, обувайки чорапите си.

— Ето че отново започвам — изрече Пол, сграбчи я и я обърна към себе си. — Божичко, толкова е лесно да излъжеш жените.

— Наистина трябва да тръгвам. — Той бе притиснал тялото си до нейното, докосваше всяка частица от кожата й, ала тя прошепна едва чуто:

— Наистина…

— Първо ми обещай нещо.

— Какво?

— Че ще останеш с мене.

— Пол, трябва да ме пуснеш да си вървя.

— Ще те пусна след една минута. А може би и след повече време, ако престанеш да шаваш толкова силно.

Тя отиде на уреченото място за среща с Кърт на плажа Поуп Бийч. Чака го дълго, наблюдавайки как слънцето танцува върху синята, гладка като стъкло повърхност на езерото Тахо.

Той не дойде.

Застанала права върху пясъка, Нина си спомни как преди толкова години го беше чакала часове наред да се появи.

Той отново беше изчезвал, безформен като мъглата над езерото.

„Постави го на мястото му. Кърт е минало. Изтрий го от живота си.“

11.

Към девет сутринта Нина се върна в къщата на Мат, тъкмо навреме да чуе писък, след това остър вик от двора. Изтича до портата и рязко я отвори.

— Добре ли си? — попита Нина.

Андреа седеше в калта, а лицето й бе опръскано с пръски тиня.

— Този сняг все още продължава да се топи. Макар че дворът наистина е слънчев. — Тя се изправи, опита се да отупа мръсотията от дрехите си, ала изцапа навсякъде с кал сините си джинси. — Претърпях само малка злополука — и тя продължи работата си с мотиката.

— Работата изглежда твърде удовлетворителна. Искаш ли да ти помогна?

— Благодаря, но имаме само една мотика. Така осигурявам вентилация на почвата. В началото на юни този двор ще се превърне в плътен зелен килим.

— Никога не съм успявала да разбера защо искаш да направиш морава тук. Има камъни, борови иглички, гъсталак… Естественият пейзаж е толкова прекрасен, а дворът, който се опиташ да оформиш, ще се запази в този вид само през лятото…

— Не си живяла достатъчно дълго тук, затова не можеш да разбереш — отвърна Андреа, пухтейки. Половината от площта на моравата беше прекопана и превърната във влажна, силно ухаеща почва. — Моравата е признак на човешката цивилизация. Затова местните жители работят толкова упорито, за да имат подобно нещо близо до къщите си. Ние живеем сред тези величествени природни пейзажи и след известно време започваме да изпитваме съжаление към себе си. Затова ограждаме част от земята около къщите си, засаждаме цветя и трева. Така се чувстваме по-сигурни.

— Днес ще бъде топло — отбеляза Нина.

— Как беше снощи? — Андреа се облегна върху мотиката и погледна Нина.

— Благодаря, че се погрижи за Боб. Пол и аз прекарахме чудесно.

— Наистина се радвам, Нина. Ти беше сама прекалено дълго. Защо не го покани да дойде на закуска?

— Аз… предполагам, защото имах друга среща рано призори.

Андреа втренчи поглед в нея.

— Наистина ли? Е, я ми затвори устата, да не глътна някоя муха. Кой е той?

— Значи просто заставаш пред мен и ми задаваш този въпрос?

— Е? — рече Андреа, без да се вълнува ни най-малко.

— Един дух.

— Звучи много тайнствено. Какъв дух?

Нина седна на влажната земя, взе буца пръст и я помириса. Андреа се разположи до нея.

— Вчера, след като приключи делото в съда, видях един човек, когото не бях виждала от дванадесет години — разказа й Нина. Тя стисна буцата пръст и между пръстите й се посипаха песъчинки. — Името му е Кърт Скот.

— Мъж, когото си познавала преди дванадесет години. Хмм. Може би се досещаш, че имам предположение кой е той.

— Да, имаш право. Той е бащата на Боби.

Андреа замълча. После измърмори.

— О, Божичко. Значи в края на краищата Боб го е намерил?

— Каза ми, че не е. Но в четвъртък Кърт стоеше в коридора на съда. Приближих се към него и той изглежда ме позна. Изглеждаше възбуден, беше разтворил ръце към мен. Знаех, че е Кърт, ала в същото време не успях да осмисля случилото се. Сега разбирам какво имат предвид хората, когато казват, че не могат да повярват на ушите си.

— И какво направи? Струва ми се, че аз бих се разкрещяла, ако бившият ми съпруг ме изненада по този начин. Предпочитам тези неща да се уреждат в съда.

— Просто се почувствах объркана, без опора под краката си. Не зная как да обясня състоянието, в което изпаднах. Различни емоции ме разпъваха на кръст. Не можех да се движа. За миг погледите ни се срещнаха. После — и това е странната част от историята — тъкмо го бях познала, разбрах за съществуването му. Осъзнах, че не е някой друг, който просто прилича на него. Не, наистина е Кърт. Но изражението на лицето му се промени. Никога не съм виждала друго лице, изпълнено с толкова… ненавист. След това той изчезна. Втурна се към вратата и побягна към паркинга.

Андреа постави длан върху ръката на Нина и каза:

— Слушай, Нина. Има нещо гнило в щата Калифорния. Първо Боб тръгва да търси баща си. Бинго! След дванадесет години този човек изведнъж се появява. Какво става?

— Не зная. До обяд имах друга работа. Едва по-късно имах време да размисля. Може би той не е очаквал да ме види там и присъствието ми е било ужасен шок за него.

— Моля те. Не е възможно това да бъде просто съвпадение. Защо е дошъл той в Тахо?

— Срещнахме се тук. Вероятно все още има някакви корени в този град. Когато през април миналата година аз напуснах Сан Франциско и се преселих при вас, си мислех, че може да го срещна. Мислех си, че може би той е все още тук.

— Опита ли се да го намериш?

— Прегледах телефонния указател и най-различни други информационни издания. Ала не излезе нищо, затова се опитах да забравя всичко това. След това Боб започна да се вманиачава на тема кой е баща му. Това бе и причината, поради която си помислих, че може би вчера съм си въобразила, а не съм го видяла в действителност. Ала Кърт бе оставил бележка в кабинета ми. Искаше да ме предупреди от нещо и настояваше да се срещнем в седем часа тази сутрин.

— О!

— Бях твърде нервна, но отидох. Той въобще не се появи. Чувствам се ядосана и… отново измамена. Това ме накара да си припомня лошите чувства от миналото.

Андреа сложи ръка на рамото й.

— Ще ми разкажеш ли за него? Никога по-рано не си споменавала нищо по този въпрос.

— Чувствах се прекалено унижена, за да ти разкажа — отговори Нина.

— Той е бил женен.

— Да. Живееше отделно от жена си, но беше женен. Да.

— И те е напуснал, когато разбрал, че си бременна.

— Още по-лошо. Въобще не съм му казвала. Той няма ни най-малка представа, че има син. Не знае за съществуването на Боби.

— О, Нина. Божичко. Но как…?

— Бях тук през лятото онази година, когато започнах следването си по право в университета. Бях отседнала в хижата на една приятелка недалеч от езерото Фолън Лийф. Нали знаеш, че тук от време на време възниква опасност от избухване на епидемия от бубонна чума — пренасят я бълхите по катеричките. Управлението на лесничейството искаше да ни евакуират, но аз отказах да напусна убежището си. Бях млада и не давах пукната пара за това, мислех си, че никога няма да се разболея от тази ужасна болест. Твърдо бях решила да остана тук. Никога не бях прекарвала цял месец на езерото Тахо и отказах да се евакуирам.

— Разболяла си се от бубонна чума. Той е бил лекар с богат опит в Африка. Спасил е живота ти и…

Тези думи накараха Нина да се разсмее.

— Въобще не беше така. Не се разболях от чума. Можех да се наслаждавам сама на цялото езеро. Не, той работеше за лесничейската служба през лятото и се беше заел да ме изхвърли оттам. Ставам сутрин и го намирам на стъпалата пред верандата ми, проверявайки дали по верандата не са идвали катерички. Ако някой би могъл да заболее от чума, това щеше да е именно той.

— Сигурно е бил много самотен горе, сред дърветата, не е имало никого наоколо — предположи Андреа. Тя стана, погледът й спря върху парче земя, обрасло с разни плевели, които тя веднага нападна с някакво гребло.

— Ала това не беше задълго. В хижата имаше старо, раздрънкано пиано и той ми предложи да го настрои. Поканих го да го стори.

— Обзалагам се, че си постъпила тъкмо така. Какво знаеше за жена му?

— Нищо. Той не говореше за нея. Беше в ранния стадий на развода си. Поне така ми каза. Тя живееше в Лос Анжелис през цялото време, докато трая познанството ми с него. Всичките шест седмици.

— Предполагам, че нещата не са се развили добре — отбеляза сухо Андреа.

— В живота на всички нас се случват непредвидими неща. Някои хора променят отношението си към нас, без да има видима причина за това. Други спечелват от лотарията. Цените на акциите понякога рязко спадат, роднините ни изведнъж умират… — подхвана Нина. — Просто се случи. Влюбихме се лудо един в друг, Андреа.

— Това въобще не звучи убедително от устата на самотната дама, която познавахме доскоро — намеси се Андреа, ала усмивката й смекчи суровите думи, които бе изрекла.

— Беше луда, страстна любов. Имах пълно доверие в него. Бих направила всичко за него, бих жертвала всичко, всичко… Животът ми изцяло се промени. Решихме да се оженим веднага, щом той получи развод.

— Сигурно наистина е бил привлекателен мъж.

Нина не можеше да спре.

— Направихме план да се срещнем в края на лятото. Трябваше да се върна в Монтерей да взема някои от нещата си, а на него му беше необходимо още време да приключи отношенията с жена си. Не му казах, когато разбрах, че съм бременна. Пазех новината в тайна, за да го изненадам. Той искаше да се запознае с баща ми и с Мат. Ала въобще не дойде на срещата.

— О, Нина. Колко тъжно.

— Аз щях да продължа следването си в университета. Кърт беше блестящ музикант и щеше да се присъедини към симфоничен оркестър в Европа… Планирахме живот, съвсем различен от този, който ме сполетя. Но аз знаех, че той пази нещо в тайна от мен, нещо твърде важно. Винаги съм го знаела, ала опитвах да убедя себе си, че ще ми каже, когато може. Но после… нищо. Той нито се обади, нито ми писа. Изчезна, също както постъпи вчера.

— Но защо се е върнал?

Нина поклати глава.

— Нямам никаква представа. Изглежда, че отново е изчезнал. — Гласът й стана суров. — Благодаря, че изслуша трогателния ми разказ за една романтична любов и последвалото я предателство.

Отказвайки се от преструвките, че продължава да се занимава с градинарство, Андреа отвори вратата на навеса и започна да прибира инструментите си.

— Лесно ли ти беше… — попита тя и гласът й потъна сред тракането на мотики, гребла и лопати. — Лесно ли ти беше да се откажеш от мисълта, че ще станеш адвокат, когато реши да се омъжиш?

— Не бях сигурна дали ще мога да се справя и с двете неща едновременно. Разбираш ли, Андреа, за да върша работата си, всяка сутрин трябва да бъда сурова и непреклонна. Знаех, че тази работа е непосилна за жена със семейство.

— Но когато той те напусна, ти продължи.

Нина си припомни изтеклите години.

— Случилото се ме накара да осъзная колко съм уязвима. Знаех, че работейки като адвокат, занимаващ се със съдебни дела, ще стана по-сурова. Това ми беше необходимо, за да се справя с… с всичко.

— Никой, който те е засегнал, не се е отървал лесно след това.

— Вече не.

— Но стреляха срещу тебе — подхвърли Андреа почти небрежно, след това затвори вратата на навеса и набра комбинацията на ключалката.

— По дяволите, Андреа. Какво целиш с това?

Андреа се обърна. Малкото й, изцапано с кал луничаво лице и заострената брадичка се бяха зачервили от работата.

— Може би вече си готова да опиташ друг подход, просто трябва да изоставиш суровостта. Мисля, че вече започна да го правиш.

— Какво искаш да кажеш?

Андреа се усмихна.

— Сега вече имаш вътрешна сила. Отваряш черупката си и показваш малко повече от щедрия човек с голямо сърце, когото познавам.

— Та хора като Тери Ландън и Рийзнър ще ме унищожат, ако изоставя маската, която ме защитава. Работата, с която се занимавам…

Андреа отново се отпусна на земята до нея.

— Не бива да позволяваш да те ръководи страхът. Ти пазаруваш от супермаркета, нали? Е, и лудите пазаруват оттам. Не можеш да им избягаш. Те плюят на защитната ти маска. Освен това повечето от тъй наречените „луди“, за които си се загрижила толкова, не са опасни, нито склонни към насилие.

— Добре. Ще дам най-високата възможна оценка за съвета, който ми даде. Обаче винаги бъди нащрек.

Топлото слънце се промъкна през клоните на дърветата и докосна разкопаната земя. От къщата долетяха викове, трополене и шум от стъпки на децата.

— Ще отида да видя какво става — рече Нина.

— Почакай малко. Хрумна ми нещо. Кой друг беше с теб в съда, когато Кърт се втурна към изхода? Възможно ли е да е видял някого, когото е познавал, а може би не е желал да го среща?

— В коридора имаше неколцина човека. И моята клиентка, разбира се. Тя е прекарала целия си живот в Тахо. Може би го познава — Нина се опита да запомни тази интригуваща мисъл.

— Какво възнамеряваш да правиш? Ще се опиташ ли да го намериш?

— Не се тревожи. Той изчезна и аз няма да се затичам след него.

— А ако го видиш още веднъж… ще му кажеш ли за Боб?

— Никога.

Телефонът иззвъня в къщата.

— Мат ли ще отговори?

— Той още не е станал. Нещо го измъчва, Нина.

— Хайде да поговорим по-късно за това — предложи Нина и изтича да вдигне телефонната слушалка.

Колиър Хелоуел със сух, делови тон я помоли да се срещне с него в къщата на Тери Ландън колкото е възможно по-скоро. Той прекъсна разговора, преди Нина да има възможност да го попита защо.

Този път улицата „Койот роуд“, изкачваща се по хълма, беше чиста и суха, макар и осеяна с кални дупки. Изпод купчините топящ се сняг край пътя бликаше вода и течеше по канавките от двете му страни. Две момичета в тийнейджърска възраст крачеха напред и оживено разговаряха. Нина се зачуди какво ли правят тук.

Не беше закусвала. Имаше нужда от чаша кафе. Какво ли искаше Колиър?

Тя мина край редицата дървета, посадени от двете страни край пътя, водещ до къщата на Тери, и едва не се сблъска с една линейка. Портата беше отворена.

Задната врата на линейката беше отворена в очакване на някого; няколко полицейски коли със запалени светлини, камион на пожарната команда с двама едри мъже, облечени в жълти униформи. Всички тези превозни средства се бяха наблъскали в малкото пространство пред студиото. Малкият син пикап на Тери изглеждаше съвсем незначителен в сравнение с тях.

На късата пътека вляво от къщата, наполовина скрити от боровете, стояха няколко човека. Те се намираха точно пред бялото бунгало, където работеше Тери. Нина спря пикапа си по-далеч от другите коли и изскочи навън. Остави куфарчето си на седалката и се приближи с бързи стъпки към групата.

Зяпачите се отместиха и й направиха път, но един млад офицер от полицейския участък в Саут Лейк Тахо вдигна ръка пред нея и заяви:

— Влизането забранено.

— Тук ли е Тери Ландън? — попита Нина. — Тя е моя клиентка. Аз съм адвокат.

Той наведе главата си на една страна и попита:

— Вие ли сте Нина Рейли?

— Да. Какво става тук? Къде е госпожа Ландън? — Полицаят кимна с глава към вътрешността на студиото. Сърцето на Нина се сви.

— Съжалявам — заяви той. — Точно сега не е разрешено да влезете. Тук е извършено престъпление.

— Престъпление ли?

— Жертвата е все още тук — отговори полицаят. — Оперативните работници се подготвят да изнесат трупа. — Нина се опита да се промъкне край него. — Хей! — извика той.

— Пуснете ме да вляза!

Колиър Хелоуел, заместник-прокурор на област Ел Дорадо, излезе на верандата. Не го беше виждала месеци наред. Сивите му очи изглеждаха зачервени, като че не беше спал през цялата нощ.

— Какво става? Какво се е случило? Тери ли е жертвата? — попита Нина, след като Колиър я хвана за лакътя и я въведе в студиото.

— Боя се, че е така.

— Какво се е случило?

— Изстрел с огнестрелно оръжие — отвърна Колиър. Той си бе сложил тежки бежови гумени ръкавици, носеше стара негладена риза и джинси. Върху обувките си бе нахлузил найлонови предпазни пликове. „Няма чорапи“ — помисли си автоматично Нина. Изглеждаше така, сякаш го бяха измъкнали насила от леглото. Ръкавиците и найлоновите пликове върху обувките му я уплашиха. Обичайният дружелюбен и добросърдечен израз бе напуснал лицето му. Сега мъжът изглеждаше недостъпен и свиреп.

— Тук сме от призори. Готови сме да приключим. А вие къде бяхте?

— Тя се е самоубила, нали? — Нина откъсна поглед от прокурора и затвори очи, опитвайки да се съсредоточи. — Беше ужасно разстроена от всичко, което й се беше случило, състоянието й беше нестабилно…, но излъчването на филма беше отложено за съвсем кратък срок от време… ние спечелихме делото…

— Тя не се е самоубила, Нина — заяви Колиър. Върху пръстите на ръкавиците се виждаха тъмни петна. В тях ръцете му изглеждаха застрашителни, ужасни. — Снощи някой е влязъл в жилището й и я е застрелял. Имате ли някаква представа за случилото се?

— Аз ли?

— Вие, разбира се — отвърна той, наблюдавайки я внимателно. — Утре сутринта елате в кабинета ми. Филмът във вас ли е?

— Имате предвид „Къде е Темара Суийт?“ Не, сега не е в мен, но имам копие от него в кабинета си.

— Искам да го гледам веднага.

— Ще видя какво мога да направя…

— Къде бяхте снощи?

— Аз ли? У дома. В леглото.

— Сама ли бяхте?

— Разбира се. Защо мислите, че съм убила клиентката си?

— Подобни неща са се случвали — отбеляза Колиър. — Вчера в съда между вас се е разиграла неприятна сцена. Вие сте депозирали искане до съда, настоявайки да се оттеглите от случая. Трябва да разбера всичко по случая.

— Разбира се.

Пред студиото спря бял фургон, върху който имаше надпис: „ТЕЛЕВИЗИЯ“

— По дяволите! — изруга Колиър, вперил поглед във фургона. — Трябва отново да вляза вътре.

— Искам да я видя — заяви Нина.

— Не. Няма никаква наложителна причина да го сторите.

— Тя е моя клиентка и е била убита. Искам да я видя — Нина изрече тези думи спокойно, професионално, така че Колиър можеше да я разбере. Нямаше да направи сцена, ако той не се опиташе да я прогони оттук. Прокурорът опита още веднъж да я отблъсне, ала тя скръсти ръце пред гърдите си и каза:

— Няма да си тръгна. — Не разполагаше с време да го накара да я разбере. Трябваше да види Тери със собствените си очи.

Прокурорът хвърли нещастен поглед към хората от новинарския екип, които бяха разтоварили фургона и вече се приближаваха към тях.

— Хайде — обърна се той към Нина, а на офицера пред вратата нареди: — Хей, Майк, прави каквото знаеш, но не позволявай на онези от пресата да влязат тук. Уведоми ме, щом пристигне съдебният лекар. — Прокурорът здраво стисна ръката й, повлече я след себе си, след това я въведе в студиото и затвори вратата след нея.

Нина отново попадна в продълговатата бяла стая, където Тери така гордо й се бе похвалила с колекцията от различни електронни уреди. Ала този път двама детективи от отдел „Убийства“ и един офицер от пожарната команда стояха до стената, очаквайки фотографът да приключи работата си.

Тери лежеше по гръб на килима, близо до дълга лавица. Тялото й бе затиснало дясната й ръка, а лявата беше протегната встрани.

На врата имаше няколко петна съсирена кръв, от които надолу по тялото й се спускаше червеникавокафяв кървав поток; той продължаваше по леко неравния под и се разклоняваше на ръкави, дълги няколко фута.

Офицерът от пожарната си тръгна, а двамата детективи наблюдаваха Нина, като внимаваха да не стъпчат веществените доказателства.

Тъмножълтеникавите очи на Тери се взираха към тавана, лишени от мисъл и блясък. Тънка струйка засъхнала кръв се бе спуснала от дясното ъгълче на устата й, следвайки наклонената глава на жертвата, отпусната върху окървавена възглавница. Между краката й беше подпряна видеокамера.

Фотограф, облечен в жълто-зелено сако с множество джобове, се движеше бавно около Тери, коленичеше, навеждаше се напред, документирайки всяка подробност от това последно унижение — в близък план, под определен ъгъл. Със и без светкавица. Калъфи от камери, яке и една черна бейзболна шапка бяха натрупани близо до вратата, далеч от кървавата сцена; вещите по всяка вероятност принадлежаха на жертвата.

Стената зад работната маса също бе опръскана с кръв и парчета мускулна тъкан. Сякаш в нея беше пробита дупка…

Светлините бяха така ослепителни, нещо тук миришеше лошо, вратата беше затворена, в помещението беше влажно, горещо и…

Ръката на Колиър се появи сред хаоса от гласове и светлини, протегна се и хвана ръката на Нина, след това я отведе до вратата и я отвори. Вече се намираше навън, чувствайки се напълно изумена. Съседи и хора от новинарския екип задаваха различни въпроси, а лицата им изглеждаха грозни от обзелото ги любопитство.

— Кога мога да ви видя? — попита Колиър. Контекстът на въпроса му й прозвуча съвсем нелепо след всичко, което беше видяла: абсурдно почти колкото шумоленето на вятъра в клоните на боровете пред студиото на Тери.

— Какво? — попита Нина. Думите на прокурора я бяха изтръгнали от видението, което още танцуваше пред очите й.

— Трябва да науча всичко, което знаете вие — каза Колиър. — Какво ще кажете да се срещнем в кабинета ми рано сутринта в понеделник?

12.

Двама облечени в униформа офицери излязоха от кабинета на Колиър Хелоуел, прекалено задълбочени в получените инструкции, за да забележат Нина.

— Сега можете да влезете — уведоми я жената на рецепцията. Нина изчака звуковия сигнал и отново влезе в безрадостния свят на криминалното право, където не желаеше да се появява до края на живота си.

В голямата приемна секретарите стояха до телефоните, борейки се да въведат в ред графика за явяване на различни свидетели и да държат под контрол работата на съда. Те приемаха съобщенията за заместник-прокурорите на областта, които обикновено бяха в съдебната зала, утешаваха жертвите и обработваха купища документи. Вдясно работеха адвокатите, оттеглили се в тесни стаи от единия до другия край на стената, подчинявайки се на система с неясна структура, чиито принципи на действие Нина не можеше да проумее. Кабинетът на Колиър беше вторият в дъното. Той излезе навън, спорейки оживено по телефона, който държеше вдигнат до ухото си. Той я видя, кимна с глава, правейки й знак да влезе. Кабинетът не се беше променил много в сравнение с последния път, когато го беше виждала: два пъти повече хартия задръстваше помещението, което на големина бе колкото половината от собствения й кабинет. Стените бяха боядисани в цвят, който мъчно можеше да се определи, и на места се лющеха. Бюра, затрупани под издигащи се към тавана купчини папки; претъркани с документи лавици, гол, одраскан под; никакви картини, растения, сувенири; телефон, компютър, факс плюс един прокурор, който защитаваше интересите на държавата от въртящ се стол. Той беше рошав, любезен или сериозен в зависимост от обстоятелствата, схватлив, претъпкан с кофеин, могъщ.

— Обясни им, че нямаме пари и повече няма да се занимаваме с това — заяви Колиър по телефона. — Кажи им да не си губят повече времето. Ако настояват, ще разговарям директно с тях — изричайки последното изречение с леко заплашителен тон, той прекрати разговора.

Преди да седне, Нина забеляза единствения личен елемент в кабинета — фотографията, която прокурорът гледаше по цял ден, изобразяваща покойната му съпруга. Тъмнокоса жена, атлетична, с прав гръб, яхнала кон. Като далечен фон се виждаха върховете на планината Сиера. Вероятно той самият я бе заснел и усмивката й беше предназначена за него.

— Тези документи бяха ли тук, когато идвах през лятото миналата година? Или от време на време ги сменяте с други, за да освежите атмосферата? — попита Нина и потупа с ръка една купчина от папки, неспособна да я отмести на милиметър встрани. — Монолитни като тухлена ограда.

— О, всяка седмица постъпват нови и изнасяме старите. Никога няма да има достатъчно място, докато не се добера до кабинета в ъгъла, който така страстно желая.

— Което ме подсеща да ви попитам ще решите ли някога да се кандидатирате за главен областен прокурор?

— Обявих решението си миналата седмица. Предполагам, че не сте научила още за него.

— Желая ви успех. Наистина.

— Благодаря. Преди да започнем, искам да ви кажа, че съжалявам за вашата клиентка.

Как би трябвало да отговори на подобни думи? Че самата тя не съжалява? Или просто: „Благодаря“ — като някой потънал в скръб роднина?

Нина кимна и не каза нищо.

— Благодаря, че дойдохте — сивите му очи се отклониха към документите на бюрото му. Беше пъхнал химикал в устата си и дъвчеше връхчето му. Средството за писане стърчеше между устните на прокурора като екзотична черна цигара.

— Вие ми казахте да дойда.

Той отвори някаква папка, върху която бе написано името й, и попита:

— Имате ли нещо против да запиша на магнетофон настоящия разговор? — Макар че беше очаквала подобно посрещане, въпросът подразни Нина, налагайки й отново да поеме тежката роля на адвокат от защитата.

— Имам ли някакъв избор?

Този път прокурорът заобиколи бюрото си, после седна върху него и срещна погледа й.

— Никога не мога да свикна със сцените на брутално убийство. Те ме карат да се чувствам уязвим. Всички онези хора, които работят в къщата на улица „Койот Роуд“, може би ви изглеждат безсърдечни, ала всички те се чувстваха по същия начин — уязвими. Вие какво изпитвахте?

— Бях шокирана. Изпълнена с гняв.

— Искате ли да ми разкажете за това?

Нина мисли дълго, преди да отговори.

— Миналата година стреляха срещу мен в съдебната зала. Виждала съм застреляни хора. Затова си казах: „Никога повече. Ще устроя живота си така, че никога повече да не се сблъсквам с подобни неща.“ А Тери дойде при мен със своя проблем, който ме повлече към място, от което се опитвах да избягам. Преди да успея да го сторя, тя умря. Предполагам, че думите ми ще прозвучат егоистично, ала аз не мога да скърбя за нея. Почти не я познавах, а онези черти от характера й, които тя разкри пред мен, не ми допаднаха.

— Разбирам — увери я Колиър. — Преодоляхте ли психологическия ефект? Искам да кажа…

— Искате да кажете психологическия ефект от стрелбата срещу мен? Да.

— Но има и други ефекти. Не желая да ви обиждам — наистина не го желая. Ала вие не приличате на себе си.

— „Уязвим“ е една от думите, с които се описва подобно състояние. Какво ще кажете за фразата „човек, без когото може да се мине“? Ами за словосъчетанието „човек, когото са взели на мушка“?

— А сега отново ви връщат към онзи момент на ужас, сякаш сте окачена на пружина, изтегляща ви винаги в изходното положение.

Тя отново кимна. Чувстваше облекчение, че може да разговаря с някого по този въпрос. Колиър настройваше събеседниците си към изповеди. Работата му беше такава. Нина трябваше да има това предвид.

— Моето семейство също беше захвърлено към онзи момент на ужас. Сякаш всички вървим по тесен дъсчен мост над някаква бездна — ала тя не е празна, изпълнена е с грозно насилие и лудост. Били ли сте някога в Ласен[1]? Вървели ли сте по онази пътека, водеща към ада Бампъс?

— Да, вървял съм. Бампъс е човекът, който паднал в пропастта и се сварил във вулканичната лава, нали?

— Да, мисля, че е така. Както и да е, през първата миля пред очите на човек се разкриват величествени изгледи на възвишенията Ласен, Дилър и Диамантените върхове. В ясни дни се вижда планината Сиера, дори езерото Тахо. Този измамно добър свят се простира, додето поглед стига, създавайки истинска наслада за окото. След това стигате до някакъв връх. Попадате в хидротермална зона. От земята извира пара. Става ви все по-горещо и по-горещо. Ями, пълни с кал, клокочат и ви заливат с врящи пръски. Те ви предупреждават да не се отклонявате от пътеката, защото земната кора там е толкова тънка, че ще пропаднете и ще се попарите до смърт.

През цялото време под краката ви има действащ вулкан. Независимо от това, че може би нито го чувствате, нито го виждате, той е там — жив е и чака. Смъртта на Тери ми напомни за това място, където е горещо, където ви грози потенциална смъртна заплаха — то дебне да се отклоните от пътеката, чака дъските на моста, по който вървите, да се счупят. Такова внезапно връхлитащо ви зло винаги витае наоколо.

Колиър се намеси:

— Аз се срещам с подобни ситуации във всекидневната си работа.

— И въпреки това… не я напускате.

— Не, не я напускам.

— Защо?

— Поради същата причина като вас.

— Но мен ме въвлякоха против волята ми!

— Може би не желаете да го признаете пред себе си, ала решението е изцяло ваше, както и в моя случай.

— Предпочитам да се преселя на някой остров в Южните морета и да живея с питие в ръка. Ще бъда барманка в някой бар със сламен покрив.

— Но защо не го правите? Защото човек не може да се скрие от проблемите си. Вече са опитвали да го сторят. Марлон Брандо си купи остров, но неприятностите го настигнаха и там.

— Е — подхвана Нина, — очевидно пружината е изтегляла и него в изходно положение. Донесох моето копие от филма и ще отговоря на всички въпроси, които ми зададете. След това ще се върна в кабинета си и ще съставя образец на най-скучната поверителна информация за клиент, който някога сте виждали, и ще забравя всичко, свързано с Тери Ландън — тя се наведе напред и остави контейнера с филмовата лента на бюрото му.

— Разкажете ми за последния път, когато се срещнахте с нея — каза Колиър. Той все още седеше върху бюрото си и Нина трябваше да изопне врат, за да вижда лицето му. Тя стана и се отправи към лавиците, по-близо до книгите, описващи различни начини за разследване на убийство, учебници по криминология, съчинения по криминално право, начини на събиране на веществени доказателства… забележителни книги, посветени на абстрактни идеи. Този човек работеше в ада на Бампъс всеки Божи ден.

— Последния път? Това беше на тридесети март на редовна сесия, свързана с иск за издаване на съдебно решение от страна на Върховния съд на щата. Джеф Рийзнър беше депозирал иск да бъде променен текстът на съдебното нареждане, съставено от мен. Съдията Милн разпореди да се срещнем отново и да предадем на съда нареждане, съставено със съгласието на двете страни.

— Тери присъстваше ли през цялото време?

— Да, но почти не разговаряхме, докато не приключи разглеждането на делото. Тя стана много раздразнителна в съдебната зала, бих казала, че се държеше нерационално. Не успях да я успокоя. Аз излязох навън и тя ме последва. След това…

— След това?

— Тя изтича до паркинга, преминавайки край мен. Не я видях да потегля с колата си оттам. Бях забравила някакви документи и отново се върнах в залата.

Телефонът иззвъня. Колиър не вдигна слушалката.

— Защо беше толкова ядосана тя?

— Беше свързано с делото… отложиха излъчването на филма…

— Тя щеше ли да загуби пари от това? Дълъг ли беше периодът, за който отложиха излъчването на филма й?

— Не беше дълъг. Тери бе продала филма на една телевизионна компания, ала датата на излъчването му все още не беше фиксирана. Продуцентите работеха с нея за изясняването на този въпрос.

— Тогава защо? Коя е била причината за гнева й?

— Тя ми беше сърдита — Нина обясни по възможност най-подробно разпадането на връзката клиент-адвокат в този случай. Когато му разказа за нахлуването с взлом в дома й, Колиър наведе гръб назад, опитвайки се да проумее смисъла на думите й.

Все още затворил очи, той попита:

— Как разбрахте, че именно Тери е жената, проникнала с взлом в къщата ви?

— Веднага щом видях в какво състояние е стаята ми, осъзнах, че нападението е на лична основа. Тя беше единственият човек, с когото в този момент бях в обтегнати отношения.

— Защо не съобщихте в полицията кой е нападателят?

— Нямах никакви доказателства. Ала синът ми беше изчезнал, затова отидох в къщата й. Това се случи около две седмици преди повторното разглеждане на делото. Мисля, че я уплаших. Ако беше направила нещо лошо на Боби…, но се оказа, че той беше избягал в Монтерей. Тя ми върна писмата. Получих онова, за което бях отишла, и си тръгнах.

— Имаше ли някой друг по време на посещението ви?

— Не… О, в самото начало в къщата й имаше един човек. Съсед. Мисля, че името му беше Ралф Кетрик. Той живее в съседната къща с баща си.

— Джери Кетрик — подчерта Колиър, за да има пълнота в записа на магнетофонната лента. Нина си помисли, че може би или бащата, или синът бяха забелязали нещо. Полицаите сигурно бяха разговаряли с тях, защото Колиър вече знаеше за тях.

— Бих желал да видя писмата, които сте взели от нея. Може да се наложи да ги прочета.

— Вече ги няма. Изгорих ги.

Прокурорът не й повярва, ала Нина не я беше грижа. Беше ги прибрала в банков сейф и възнамеряваше да ги съхранява там, докато някой ден не се сдобие със собствен дом. Колиър трябваше да получи съдебно нареждане, ако пожелаеше да ги вземе; ала той не знаеше за съществуването им. Това беше известно единствено на Нина и на банката.

— Този факт може да ви изненада, Нина, ала може би вие сте била единствената връзка на Тери Ландън с човешката раса през последната седмица от живота й. Управлявала е бизнеса си чрез телефона и факса. Изглежда, не е имала никакви близки приятели. Родителите й, както и по-възрастната й сестра са загинали при самолетна катастрофа в началото на седемдесетте години.

— Искате да ми кажете, че не е имала приятели мъже? Тя беше привлекателна. Никога не сме разговаряли за миналото й.

— Не открихме никакви приятели от мъжки пол. Сега разследваме миналото й. Бих искал да зная мнението ви — кой според вас може да я е убил? Вашите размишления по този въпрос може да се окажат важни. Сигурен съм, че сте мислили по този въпрос…

— Всъщност не съм. Ала имаше четирима човека, които се бореха срещу излъчването на този филм. Ищците по делото — Джесика и Джон Суийт — родителите на Темара Суийт; Майкъл Ордуей и съпругата му Дорийн. Сигурно са пръснали купища пари по това съдебно дело и в общи линии го изгубиха. Важното е, че…

— Продължавайте. Мислите ви ме заинтригуваха.

— Ами мотивите на Тери да направи и разпространи този филм ми се струваха неясни. Ала мотивите на ищците да я дадат под съд за това също изглеждаха не съвсем основателни. Искам да кажа, че и двете страни изтъкнаха мотиви, видими на повърхността. Струва ми се, че както ищците, така и ответничката по делото бяха скрили нещо. Може би някой от тях…

— Е убил Темара Суийт — продължи мисълта й Колиър. — С нетърпение очаквам да видя какви доказателства е събрала тя.

— Няма да намерите много веществени доказателства, макар че всичко във филма се основава на фактологичен материал. Той е импресионистичен, мрачен, едновременно разследване по действителен случай и произведение на изкуството. А данните за останалите три момичета, които са изчезнали по-рано, изглеждат като пришити към основната му част. Мисълта ми е, че филмът всъщност не представлява истинска заплаха за никой от тях. Сам ще осъзнаете това.

— О, ще го гледам внимателно. В последна сметка трябва да разследваме отново всичките четири случая на изчезване на млади жени, загатнати във филма. Той потри с длан бузата си, сякаш осъзна, че скоро трябва да се избръсне, ала не каза нищо, затова Нина попита:

— Имате ли други въпроси?

— Само един. Забелязахте ли нещо да липсва в студиото на Тери?

— Не, но бях под въздействието на силен шок.

— Добре. Засега това е всичко. — Някой силно почука по вратата. Следващият клиент на Колиър вече беше пристигнал.

— О, няма да приключим разговора си по този начин — заяви Нина. — Преди да си тръгна, искам да ми дадете честен и откровен отговор.

— Нима съм ви отговарял по друг начин досега?

— Искам да зная дали съществува някаква опасност за мен и за моето семейство — кажете ми, като вземете предвид всичко, което ви е известно по случая досега.

— Не — отвърна Колиър. — Мисля, че няма никаква опасност. Имаме заподозряно лице, поставено под наблюдение. Видели са го да се отдалечава тичешком от къщата след изстрелите.

— Прекрасно. И кое е това заподозряно лице?

— Засега не мога да ви предоставя тази информация. Но тази личност ще бъде арестувана, така че вече ще можете да се успокоите.

— Добре.

— Отбийте се по някое време, след като приключите работата си в съда. Тогава ще можем да поговорим.

— Може би ще имам време за това — той я изведе от кабинета си. Влезе жена полицай със силно накъдрена коса. Вратата се затвори и Нина я чу да казва:

— Наистина няма да повярвате на това, Колиър. — Нина спря и се наклони към вратата.

Гласът на жената полицай звучеше съвсем слабо, ала Нина я чу как казва:

— По делото „Ландън“ ли? Можете ли да повярвате на това? Жертвата включила видеокамерата, след като нападателят стрелял срещу нея.

— Значи е била в съзнание?

— Да, била е и е заснела дяволски сцени.

— С какво мога да ви помогна? — попита я един от секретарите, застанал до лакътя й. Нина се остави да я заведат до изхода, изпълнена с въпроси, на които не можеше да даде отговор.

Във вътрешния двор между кабинетите на заместник областните прокурори и сградата на съда Нина видя Рийзнър, който крачеше насреща й. Той не протегна ръка към нея. Бездруго тя не възнамеряваше да я стисне.

— Вашата клиентка беше убита по твърде предизвикателен начин — каза й той.

— Какво имате предвид?

— Полицаите са арестували лице, заподозряно в убийството. Свързаха се с мен с молба да го представям в съда. Така че, ако научите нещо ново по случая, очаквам да ми съобщите незабавно.

— По-вероятно е да го съобщя на Колиър Хелоуел — отговори Нина. — Съжалявам, ала човекът, когото ще представяте, по всяка вероятност е виновен, а в мой интерес е човекът, отнел живота на клиентката ми, да бъде наказан сурово. Всъщност кой е арестуваният?

— Не зная защо ли трябва да проявявам вежливост. Бих могъл да запазя информацията за себе си. Все пак името на арестувания е Кърт Скот. Ще разговарям с него по-късно днес. Вие не се намесвайте. Вече ви уведомих за онова, което бе необходимо — без да произнесе нито дума повече, адвокатът премина бързо край нея. Тя видя как задейства блокиращата вратите система, след това той влезе в червеното си BMW, даде газ и се отдалечи.

Нина престана да диша. Тя опря гръб о стената на съда, постоя минута-две, проследявайки колата му с безизразен поглед. След това впери очи в часовника си. Беше единадесет часа и петнадесет минути. Влезе в помещението с обществените телефони и се обади в кабинета си.

— Сенди, ще посетя ареста и ще остана известно време там — съобщи тя на секретарката си. — Не съм сигурна кога ще се върна.

— В три часа трябва да вземете свидетелски показания под клетва.

— Ще се върна дотогава.

— Би трябвало да го сторите.

[1] Ласен — национален парк Ласен в САЩ, Калифорния. Той се състои от вулканични върхове, отвори, от които тече лава и активно действащият вулкан. Най-висок връх — връх Ласен — 3187 м. — бел.пр. ↑

13.

Съдебният пристав отвори вратата към дълъг коридор, в който бяха разположени поредица стаи. Върху едната от стените им имаше стъклени прозорци. От другата страна на прозорците бяха изградени подобни по размери помещения, в които бяха задържани обитателите на ареста. Нина седна, извади жълтия си бележник и зачака да види Кърт Скот за втори път след около дванадесет години.

Тя вдигна телефонната слушалка, облиза устните си, за да прогони жаждата, предизвикана от обзелата я възбуда. Беше пристигнала в затвора незабавно, преди да изпита каквото и да било. Чувствата, които сега се надигаха в гърдите й, бяха изцяло лични, съвсем несвързани със случая. Питаше се дали се е променила много. Щеше ли да забележи това той? След това си наложи да се успокои. Той би трябвало да се тревожи за други неща — като например това, че може би щеше да прекара целия си живот в затвора.

Тя прехвърли през ум цялата информация, която й беше известна: Скот беше убил Тери. Той познаваше Тери, а Тери познаваше нея и я мразеше. Защо? Какво се бе случило в действителност?

Щеше да го попита. Междувременно наоколо стана по-мрачно. Тя се вгледа в собственото си минало.

Припомни си как го бе очаквала в „Тинъри“, ресторанта, от който се разкриваше изглед към Носа на Влюбените на Тихия океан. Беше облякла най-хубавата си рокля, тръпнеше от възбуда за новината, която щеше да сподели с него. Кърт бе казал, че иска да дойде направо в къщата й, за да се запознае с нейния баща, ала Нина го беше разубедила. Той трябваше да научи първо за детето й. Искаше да му каже за това, да вдигнат тост за новия живот, който ги очакваше. Мечтаеше да вдигнат чаши тук, на това приказно място, откъдето се виждаха невероятните залези над океана. Скоро щяха да тръгнат за Европа. Ала Нина искаше да му покаже любимото си кътче, надяваше се Кърт да го обикне, както самата тя. Беше наела стая с камина в хотела „Седемте кули“; там от прозореца се разкриваше великолепен изглед.

Часовете отминаваха, той не идваше. Отначало Нина се разтревожи, след това изпита ужас, накрая почувства, че не е способна да се владее. Обади се на служебния телефон на Кърт в Калифорния в управлението на лесничейството, ала никой там не можа да й каже нищо за него. Обади се и в апартамента му, ала не получи отговор.

След това се стъмни, нощта доведе упорит, ситен дъжд. Нина отиде сама до хотела, качи се в стаята, която бе наела, и грохна в един фотьойл с пъстроцветна дамаска, без да съблича мократа си рокля. Дълго време стоя неподвижна, докато накрая заспа. На сутринта й се гадеше, чувстваше се слаба от бременността, ала отиде в ресторанта и попита дали някой не е оставил някакво съобщение за нея. Обади се по телефона отново без никакъв резултат.

Чака до обяд, седнала на пейка в самия край на скалата, наблюдавайки как щастливи хора влизат и излизат през вратата на ресторанта. Следобед започна да трепери.

След това се прибра у дома и отиде да си легне.

На следващия ден разопакова куфарите си, прибра паспорта си в кутията, където го съхраняваше, и се обади до юридическия факултет на Университета в Монтерей. Попита ги дали все още пазят мястото й за есенния семестър. Отговорът беше положителен.

Три или четири месеца не чувстваше нищо, когато мислеше за Кърт. Работеше, бременността й напредваше, ходеше на лекции, опитваше се да оцелее. Гордостта й беше огромна, като желязна стена в сърцето й.

После, един прекрасен съботен ден тя се събуди в малката викторианска къща на леля си и погледна през прозореца. На шест пресечки надолу по хълма се виждаше заливът Монтерей — изумруденозелени багри, смесени с проблясващи пръски тюркоаз на фона на сапфиреносиньото небе. Изгледът беше толкова покъртителен, че плака три дни. Отначало не знаеше защо, ала когато името му се промъкна през стиснатите й устни веднъж и още веднъж, Нина разбра. Когато сълзите й секнаха, тя го зарови дълбоко, дълбоко в съзнанието си, където Кърт вече не можеше да я нарани.

Отминаха дванадесет години.

Той изведнъж се появи от другата страна на стъклото — мъж, облечен в оранжев гащеризон, каквито получаваха затворниците в област Ел Дорадо. Човекът, който сега се беше отпуснал тежко на стола срещу нея и бе вдигнал телефонната слушалка, не приличаше на младежа, когото бе обичала. Левият ръкав на затворническата униформа бе повдигнат нагоре и разкриваше марлена превръзка; дългата мека коса не бе сресана; очите бяха вперени надолу; липсата на дух у него го правеше съвършено непознат. Ала когато сложи ръцете си на масата пред прозореца, Нина видя, че ръцете му бяха ръце на музиканта, когото познаваше — големи, с дълги пръсти, с чисти, квадратни нокти.

Той вдигна глава и тя усети, че лицето му все още я вълнува: очите — зеленикавосини, заобиколени с тъмни мигли; фино изваяният нос и изящните устни; тясната челюст. Ала надеждата го беше изоставила: този човек бе преживял много неща, челото му бе набраздено от бръчки, бузите изглеждаха хлътнали.

Тя чу незабравимия глас:

— Здравей — каза й той. — Застигна те полъх от миналото.

— Здравей, Кърт.

— Не трябваше да идваш.

— Това беше единственият начин да те видя отново.

— Не зная защо си поискала да го сториш. Не ми дължиш нищо.

— Това бе нещо, което дължах на себе си. Освен това изглежда, че си убил жена, която беше мой клиент. Изпитах любопитство — все още имаше пълен с гняв резервоар, който възпламеняваше думите й. Присъствието му зад стъклото разбуди старата скръб, накара я да възкръсне. Нина не искаше пак да я почувства. Трябваше да помни, че това е различен човек, характерът му бе оформен от събития, които бяха неизвестни за нея. — Защо се върна?

— За да те намеря — той се усмихна леко и продължи: — Изглеждаш прекрасно. Ала се беше заклела, че ще прекараш живота си, облечена в джинси. Виж се сега. Работиш като адвокат.

— А ти си коравосърдечен убиец. Никога не бих предрекла подобно бъдеще за тебе.

Чувство, подобно на болка, трепна в очите му и бързо изчезна.

— Хмм. Предполагам, че трябва да съм изненадан, задето си възприела официалното становище на полицията.

— Противно на версията, застъпвана във филмите по кината, човекът, когото полицията арестува, е именно престъпникът.

— Дори приказваш по различен начин, по-властно. И си си сложила червило. Ала зад всичко това отново виждам теб — той се усмихна и кимна леко с глава, сякаш изпитваше странно, меланхолично удоволствие. — И все още записваш какво ти хрумва от време на време.

Нина се сепна и хвърли поглед към жълтия бележник, който по навик бе взела със себе си. Беше нахвърлила няколко реда, бе нарисувала набързо с прави чертички жена отляво, мъж — отдясно, а между тях се простираше бялото книжно поле.

— Все още ли търсиш тайната на живота в учебника по психология и в съчиненията на философите? Масата край леглото ти още ли е отрупана с книги?

— Не — отговори Нина.

— Дълго ли ме чака в ресторанта през всичките тези години?

— Не. — През всичките кошмарни дни, през мъчителните седмици тя не бе престанала да го очаква. — Не дълго.

— Това е хубаво. Точно сега няма да ми повярваш, но аз те обичах, никога не съм обичал друга. Съжалявам, Нина.

— Това вече няма значение — каза тя. — Аз продължих да живея след това.

Той отклони хипнотичния си поглед, който бе вперил в нея. Изведнъж заприлича на много по-възрастен човек, отколкото беше.

— Поздравления — изрече той. Господин Ван Уегънър ми каза за вашия годеж.

Нина изтърва химикалката си. Беше й необходима цяла минута, докато го намери. Когато отново се изправи, попита:

— Кога си говорил с Пол?

— Не ти ли е казвал? Би трябвало да поприказваш с него.

— О, ще го направя.

Кърт наведе глава на една страна, за да я види под друг ъгъл. Изразът на лицето му й напомняше за нещо отдавна погребано.

— Продължаваш ли да се занимаваш с музика? — попита тя неохотно.

— Живях в Германия. През по-голямата част от времето работех в лесничейството на гората Таунус в Хесен, недалеч от Франкфурт, като природозащитник. Слагах табелки на различни дървета, ловях бракониери, почиствах храстите. Бях решил да се откажа от музиката и от всичко друго, ала след няколко години разбрах, че това не е по силите ми. Купих клавесин от една стара дама във Висбаден. Всяка вечер се прибирах у дома си на улица „Моцарт“ и свирех. Нямах други развлечения. Стените бяха дебели като на сградите през деветнадесети век. Участвах в местен музикален конкурс на името на Бах и го спечелих.

— Фугите.

— Да. И така от време на време изнасям концерти под чуждо име. Такъв беше животът ми досега, когато всичко отново се промени.

Докато той говореше, Нина също си припомни вълшебното щастие, последвано от толкова много болка.

— А с теб какво стана? — Кърт говореше с лек чужд акцент. Беше прекарал дванадесет години, заточен в чужбина. Защо?

— Животът ми се разви по съвсем прост начин. Завърших право, омъжих се за друг адвокат, станах съдружник във юридическа фирма в Сан Франциско. След пет години напуснах фирмата и се разведох. Това се случи миналата година. Брат ми се беше преселил в Тахо. Аз също се преселих тук и започнах самостоятелна практика.

— Само ако не беше пристигнала тук — продължи той след минута. — Само ако господин Ван Уегънър не ме бе открил в Германия…

— Пол е посетил Германия? — Нина обезателно щеше да проведе дълъг разговор с господин Ван Уегънър.

— Той спомена, че живееш в Саут Лейк Тахо. Знаех, че тя е тук. Реших да дойда, за да те предупредя.

— Да ме предупредиш… За какво? — Ала тя вече знаеше, само очакваше той да го каже.

— За твоята клиентка. Тери Ландън.

Нина продължи да чака.

— Тя беше моя съпруга, когато се запознах с тебе.

— Твоя съпруга!

— Не съм те лъгал. Бях подал молба за развод. Но… не споделих с тебе някои неща. Че тя се противопостави на развода ни. Че тя и аз имахме дете.

Нина издаде тих звук, дълбоко, сподавено стенание.

— Всичко бе изградено върху лъжи — изрече тихо тя. — Ти се върна тук и я уби. Би трябвало сега да си тръгна.

— Прекрасно. Иди си.

— Защо ли пък да остана тук!

— Не оставай.

— Ти си я убил!

— Не съм. Мразех я, ала не съм я убил. Една от причините, поради която живях далеч оттук, беше именно това чувство на ненавист. Не исках да бъда подлаган на повече изпитания. Не желаех никога повече да я видя. Когато я зърнах зад тебе в съда, ме обзе паника. Помислих си, че тя ще те нарани заради мен. Беше ме проследила до хотела, в който бях отседнал, ала не влезе в стаята ми. Може би се страхуваше от реакцията ми. Затова се обади по телефона. Отначало дори отказах да разговарям с нея.

— Ала си се срещнал с нея. Онази нощ си ходил в студиото й, нали? Защо го направи? За да я заплашиш ли?

— Вече събирах дрехите си в чантата, когато разговарях с нея по телефона. Бях решил да се махна колкото се може по-скоро оттук. Ала тя беше по-умна от мен. Разказа ми една история — лъжа, която със сигурност щеше да ме задържи тук. Може би се надяваше аз да помисля, че през цялото време напразно съм съсипвал живота си, опитвайки да избягам. Каза ми, че ти си родила дете от мен, син. Срещнала се с него в твоя кабинет и научила от момчето, че ти по всяка вероятност не си ми казвала нищо за него. Беше толкова убедителна! Всички тези подробности! Сприятелила се с детето, разказала му за мене и уредила то да дойде в къщата й онази нощ.

— Син? — прошепна Нина. — Казала ти е, че имаш син?

— Тя би могла да измисли каквото си ще, Нина. Но, разбира се, това ме накара да се замисля. Зная какво си изпитвала, когато не дойдох на срещата ни. Знаех, че е глупаво, но си помислих: ами ако е вярно? Ами ако си решила никога да не ми казваш за това? Има ли… възможно ли е това? Имам ли дете?

Смесицата от копнеж и надежда в погледа му почти разкъсаха предпазната й броня. Почти.

— Не — отговори тя. Лъжата притисна тежко сърцето й.

— Тази лъжлива…! По дяволите! — Кърт стовари длан върху масата.

— Онази нощ си ходил там — каза Нина.

Той пое дълбоко въздух и се опита да се успокои.

— Разбира се, че отидох. Трябваше да бъда там. Ако тя бе казала истината, ако наистина имах… дете, тя можеше да направи всичко… да го нарани. Ти не я познаваш. Никой не знаеше по-добре от мен на какво бе способна тя.

Отидох в къщата й, но тя беше сама. Всичко беше капан. Мисля, че искаше да ме убие.

Опитах се да си тръгна, но тя пожела отново да разровим една стара история. Спорихме. Тя сграбчи старата ми пушка и преди да успея да избягам, стреля срещу мен. Божичко. Никой не може да опише колко болезнено е, когато стрелят срещу теб. Изхвръкнах през външната врата, а тя крещеше след мен.

— Каква е пушката ти? — попита Нина.

— Марка „Ремингтън“. Познах я. Сигурно я е запазила през всичките тези години. Всеки човек тук има пушка.

— О, Божичко, Кърт. Трудно биха повярвали на думите ти. Значи не си занесъл оръжието в къщата й?

— Кълна се, че не съм.

Не би трябвало Кърт да й разказва това; помежду им не съществуваше връзка, типична за адвокат и клиент, ала тя не го прекъсна. Трябваше да научи.

— Тя само веднъж ли стреля срещу теб?

— Странно е, че спомена за това. Стигнах до колата си. Стори ми се, че чувам втори изстрел, когато се намирах на около една пресечка от къщата, но не съм сигурен. Прозорците на автомобила бяха затворени и не зная дали мога да се доверя на възприятията си точно от онзи момент. След това карах дълго време наоколо. Паркирах в местността Джикарила, в храсталака. Раната на ръката ми кървя известно време, но после престана. Знаех, че не е нещо сериозно. Нямаше да умра.

След това… Предполагам, че съм се поддал на шока от преживяното. Дълго време останах на мястото, където бях паркирал, може би дори съм задрямал. Когато се събудих, вече беше светло. Трябваше да отида на лекар, ала бях повече загрижен за онова, което трябваше да възпра, затова се отправих към полицейския участък. Останалото вероятно ти е известно. Заради раната си криволичех по пътя, затова един пътен полицай ме спря.

Нина имаше още един въпрос, единствения, който имаше значение. Искаше да бъде абсолютно сигурна.

— Припомни си. Напълно ли си убеден, че в къщата на Тери не е имало никого? На верандата, на някое затулено място?

— Имаш предвид дали съм видял истинския убиец?

Всъщност мисълта й по-скоро беше насочена към присъствието на очевидци по случая.

— Не видях никого, ала не съм претърсвал ъглите на стаята. Беше тъмно и не забелязах присъствието на друг човек.

Нина впери поглед към жълтия си бележник, за да прикрие облекчението, което я обзе изведнъж. Не искаше да чуе нищо повече.

— Трябва да си вървя, Кърт — каза тя.

— Разбира се.

— Разбрах, че си привлякъл Джефри Рийзнър да те представя в съда.

— Той ми беше препоръчан от съдебния пристав тук.

— А не си ли помисли да се обадиш на мен?

— Достатъчно болка ти причиних, Нина — изрече тихо Кърт. — Върви си у дома.

Книга втора

Преди осем години:
Сузана

Увиснала на седалката високо над снега, усещайки как тежестта на ските тегли надолу краката й, с премръзнало от студения вятър лице, Сузана напъха скритите си в ръкавици ръце дълбоко в тесните джобове на якето. Реши, че това ще бъде последното спускане за деня. Краката я боляха. Беше измислила по-приятен начин да прекара следобеда — можеше да се занимава с великолепни, спокойни неща, които не бяха свързани с разни атлетически упражнения и със студения вятър навън. Брат й Том нямаше да одобри подобно поведение, затова въобще нямаше да му съобщава за намерението си. Просто щеше да се срещне с него по-късно у дома и тогава щеше да понесе съкрушителните му упреци.

Разположил се на ски лифта до нея, Том се размърда нервно. Сузана знаеше, че той се изкачва нагоре само за да я наблюдава. Години наред бяха карали ски във всички курорти около езерото Тахо, ала той никога не можеше да изпита удоволствието от високите скорости. Беше мекушав по рождение. Доброто дете на мама и тате — ето какво беше Томи. Вчера цял ден търпя бдителната му опека, вече й писна, ала не се виждаше край на теглото й, ето защо Сузана измисли този план да се отърве от него. Вдясно, сега вече далеч от тях, сред обширен бял полегат склон видяха други хора с разноцветни шапки и дебели якета, които се клатушкаха, изопнали сковано крака, в типичното за начинаещите спускане „на рало“. Зад тях голямото синьо езеро се простираше като истински океан.

— Сузана, през този сезон караш ски едва втори ден. Освен това все още не си толкова добра, за да се спуснеш по „Черния диамант“ — обърна се към нея Том, започвайки поредната си лекция. — Онзи човек, с когото разговарях, каза, че това е най-опасното трасе в Хевънли. Пистата е тясна, с бабуни и завои, каквито не си виждала никъде досега. Хайде, бъде разумна. Мама и татко ще ме убият, ако се блъснеш в някоя ледена буца и си разцепиш черепа. Можем да вземем лифта надолу или пък да се спуснем по по-леките писти.

Преминаваха над огрените от слънце върхове на вечнозелените борове. Тежки преспи сняг бяха отрупали клоните и ги огъваха надолу. Очилата й се бяха замъглили. Извади памучна кърпичка от джоба си и ги почисти.

— Не искам да се спускам по по-лека писта. Не е необходимо да идваш с мен. Можем да се срещнем на ски гардероба.

— Защо си толкова упорита, по дяволите!

— Аз съм на шестнадесет години. Ако живеехме преди един век, щях да бъда омъжена дама с деца, затова престани да ми казваш какво да правя, Томи. Ще бъда внимателна.

Брат й я удари силно по ръката.

— Да, точно така ще стане. Ти караш като локомотив, който е набрал скорост и не може да спре.

Сузана бавно постави очилата пред очите си. Беше изненадана, че брат й каза подобно нещо. Макар че беше две години по-голям от нея, той винаги приказваше открито и директно по повдигнатия въпрос. Вероятно подозираше някои неща за нея, ала дали сега думите му бяха леко подхвърлен, отвратителен намек, че е научил нещо, което не би трябвало да знае?

Преди да измисли достатъчно невинен въпрос, чрез който можеше да измъкне повече информация, двамата стигнаха края на лифта. Отскочиха от подвижната седалка и с лекота се спуснаха по полегатия склон. Сузана веднага откри маркировката към пистата „Черния диамант“, преодоля малкото възвишение до върха и погледна надолу към тясното трасе, осеяно с ями и скалисти бабуни — по снега нямаше почти никакви следи, което подсказваше, че дори най-добрите скиори избягваха тази писта. Том впери поглед надолу към опасните завои и поклати глава:

— Божичко. Поемаш прекалено голям риск.

— Хей, аз просто зная какво означава да изпиташ истинско удоволствие.

— Не се спускай оттук, Сузи — помоли я той, ала го направи прекалено късно. — Дори не си си сложила предпазните очила.

Сузана внимателно заобиколи първите бабуни, проправи си път напред, оставяйки пресни следи в снега. Възбудата й нарастваше с всяка изминала минута. Вече умееше да кара ски добре и внимателният, бавен ритъм на спускане я отегчи бързо. Спирайки за миг пред група големи, покрити със сняг обли скали точно в средата на пистата, тя видя правата, почти отвесна панделка на трасето. Макар че пистата я уплаши, стръмният склон наистина можеше да вдъхнови човек, да го изпълни със страхопочитание. Гмуркайки се почти вертикално, трасето изчезваше зад хълма. Какви ли ужасни препятствия се криеха зад него?

„Ще се справя“ — рече си Сузана. Можеше да постъпи както си иска и винаги се отърваваше безнаказано. Винаги отиваше на най-опасните места и след това се измъкваше, нали? Днешният ден нямаше да бъде изключение. Насочи ските си директно надолу по склона и потегли, спускайки се все по-бързо и по-бързо, свила ръце край тялото си, навела глава. Очилата й замръзнаха, пейзажът профучаваше край нея в зелени и бели петна, които се сливаха ведно. „Изхвърли предпазливостта срещу вятъра, отърви се от нея и живей — помисли си радостно тя. — Лети!“

Стигна до ски гардероба далеч по-рано от Том, предаде ски обувките и ските на гишето и се обади по телефона за около минута.

След това седалката на лифта бързо дойде при нея.

14.

В продължение на няколко седмици Нина не направи нищо повече за Кърт Скот. Явяваше се на делата в съда, посещаваше футболните мачове на Боби и въобще не се намесваше в случая с Кърт. Както самият той бе подчертал, тя не му дължеше нищо. Държеше в шах разяждащото я любопитство, макар че разговорът й с него бе породил нови въпроси.

Април изтече, започна май и снегът остана само по високите планински склонове. Повечето от ски курортите най-сетне обявиха края на сезона, победени от суровото планинско слънце. Освобождаване под гаранция беше отказано на Скот поради сериозността на обвинението. Рийзнър беше дал съгласието си за бързо предварително гледане на делото и Кърт получи официално нареждане да се яви на публичен съдебен процес. Нина не беше научила нищо за видеозаписа на Тери Ландън, нито за напредъка на полицейското разследване. Дори всекидневникът „Тахо Мирър“, възпрепятстван от липсата на нова информация, се ограничаваше до незначителни нови подробности по случая.

По всяка вероятност Рийзнър работеше до среднощ, анализираше полицейските доклади заедно с експертите, от които получаваше консултации, депозираше предварителни искове, запознаваше се с историята на Кърт, за да може да я издекламира наизуст пред съда. Нина си казваше, че трябва да приеме тези неща; искаше да повярва, че Рийзнър ще помогне на Кърт, както самата тя би му помогнала. Дори ако Кърт наистина бе убил Тери, а тя бе приела, че наистина го е направил, щеше да има смекчаващи вината обстоятелства. Рийзнър щеше да й се обади впоследствие и тя щеше да се яви в качеството си на свидетел, ако това можеше да бъде от полза. Това беше всичко, което Нина беше в състояние да стори. Надяваше се единствено Колиър да не реши, че показанията й могат по някакъв начин да послужат Кърт да бъде осъден.

Много пъти у дома беше забелязвала, че движенията на Боби — когато, уморен, потъркаше чело с ръка — й напомняха за Кърт. Виждаше сина си в нова перспектива, като момче, което в много отношения приличаше на своя баща. Боб непрекъснато й напомняше за мъжа в затвора.

Синът й повече не се опита да разговаря с нея за Кърт. Тя знаеше, че е чул някои неща, ала не издаваше какви чувства го вълнуват. Нина чувстваше хладината му; тя лъхаше от незаинтересувания начин, по който отговаряше на въпросите й, от това как момчето свиваше рамене, за да отпъди ръката й, когато се разхождаха по хълма зад къщата. Знаеше, че трябва да разговаря с него, ала не знаеше как да го стори.

Мат и Андреа също изглеждаха погълнати от грижи. Те знаеха кой е Кърт, ала избягваха тази тема, оставяйки я да осмисли всичко сама, а може би Мат просто се надяваше, че проблемът ще се разреши от само себе си.

Обикновено шумното, изпълнено с неизчерпаема енергия домакинство изглеждаше по-тихо от всеки друг път. Мислите на Нина се въртяха все около Кърт и сякаш всички останали бяха придобили нейния навик да поддържат тайнственост около поведението си, като че наистина имаше какво да крият от останалите. А нима това беше нелепа мисъл от страна на Нина? Та какви ли тайни биха могли да имат те от нея?

Ядосана от наглото вмешателство на Пол в личните й дела, Нина не отговори на телефонното му позвъняване. Ако му разкажеше какво бе причинило неговото разследване, той щеше да пристигне с гръм и трясък, разбивайки на парчета бездруго деликатното положение. Не бе задължително новината за убийството в Тахо да бъде съобщена в Монтерей, така че по всяка вероятност той нямаше никаква представа за него. Ако детективът не се беше намесвал в живота й, Тери все още щеше да бъде жива, а Кърт щеше да се намира… на някое сигурно място далеч оттук.

Една сутрин Нина спря пред банката и изтегли документите от сейфа си. Извади стария си дневник, малка подвързана тетрадка с корици от черен картон, пристегната с гумени ленти. През лятото с Кърт, сама в хижата край езерото Фолън Лийф, Нина бе записвала откъси от разговорите си с него, подробности от техните срещи. Бе мислила за него безкрай. Прочитайки дневника след толкова много години, тя преживя още веднъж нощта, когато си бе позволила да се влюби в него.

Живееше край Фолън Лийф от две седмици и се виждаше с Кърт почти всеки ден. Онази безкрайна вечер двамата седяха на разнебитената веранда, наблюдаваха как сенките над езерото се удължават и разговаряха, докато комарите не ги принудиха да се приберат в стаята.

Кърт седна пред старото пиано и започна да свири. Отначало ръцете му докосваха клавишите леко и нежно, музиката се носеше игриво, ала след това зазвуча по-величествено. Нина бе слабо запозната с класическата музика; винаги бе смятала, че тя е прекалено сурова и интелектуална за нея. Не можеше да установи контакт със звуците й; представяше си как мъже с напудрени перуки и мръсни одежди от сатен свирят на лордове и благородни дами в старинни замъци. Тя нямаше нищо общо с тази музика.

Този път беше различно. Нина се облегна на пианото, взирайки се в Кърт. От време на време той вдигаше глава и се усмихваше с полузатворени очи. Тя дълго време го гледа на фона на музиката, а пръстите му над клавишите приличаха на водна повърхност, набраздена от малки вълни под напора на вятъра. Не знаеше колко минути бяха изтекли, ала музиката бе започнала да й действа. Тя се присъедини към Кърт, последва приливите и отливите на мелодията, позволявайки му да я води напред. Усети как той изрисува чрез музика изпълнената с мечти вечер, хлада, лъхащ от езерото, палавия бриз. Сега той я ухажваше, прегръщаше я, милваше я с тази мелодия.

Нина запали свещи край леглото и го остави да я чака там. Водните капки от душа падаха върху кожата й така леко, както неговата музика. Най-сетне, порозовяла от горещината, тя облече жълтия копринен халат — мек като шепа талк, — който Кърт й бе подарил и прекоси боса пода от борови дъски, приближавайки към блещукащата светлина.

Той чакаше на леглото гол, пъхнал ръце под главата си. Сякаш излъчваше сияние. Тъмната нощ ги обгърна — магическа, привлекателна, жадна. Нина беше сама в мрака. Десетки мили наоколо се простираше гора.

Тя седна край него, нищо не му каза, само се наведе и влажната й коса се разпиля като завеса, скриваща целувките им. Нина почувства, че невидимата връзка, създадена помежду им в онези минути, ще съществува винаги; те се бяха слели в едно същество, в нов човек — нито той, нито тя, просто някой по-добър от двамата.

Кърт докосна раменете й и нежно я положи на леглото, разтваряйки халата. Нина видя как той се вгледа в тялото й изумен, в плен на неописуемо удоволствие. Изправи се към него като лилия, отваряща листенцата си към лунната светлина.

Кожата му беше като кадифе, а под нея мускулите имаха желязна твърдост… тя му позволи да я води напред.

Пълното й доверие в него унищожаваше всички бариери, правеше всичко позволено. Така тя изразяваше любовта си.

Всичко това Нина беше написала в дневника си — преживяванията на млада, влюбена жена. Беше забравила всичко. Всичко, което бе почувствала някога.

Не бе изпитвала подобни чувства никога след това.

— Искам да разговарям с вас за вашия клиент — заяви Нина в кабинета на Рийзнър следващия следобед.

— Днес се чувствам изпълнен с благосклонност и желание да помагам на ближните си — отвърна Рийзнър. — Вие сте свидетел как променям графика си за деня, за да ви услужа. Така че възползвайте се. Забавлявайте ме — той отмести японската ваза пред себе си, пълна с пръчки от плачеща върба.

Навсякъде в кабинета му се носеше ароматът на успеха. По стените бяха окачени картини и Нина си помисли, че не би могла да си позволи даже рамките им; портрети, рисувани с маслени бои, в съседство до шкафчета от черешово дърво с врати от оловно стъкло. В тях бяха подредени окъпани в дискретна светлина произведения на изкуството от Азия и Африка, както и много томове книги, обвити с кожена подвързия. Дори писалката, с която пишеше адвокатът, беше много скъпа и красива.

Нина с лекота можеше да си представи телевизионната реклама: Джефри Рийзнър, заобиколен от фетишите на собствения си успех; пискливият му баритон изкуствено витае в по-мъжествените басови регистри на звуковата гама. Победата ви е сигурна, ако работите с този човек. Вие също можете да имате такъв костюм. Обадете се още днес.

Самата тя би вдигнала телефонната слушалка при такава реклама.

— Искам да зная какво е развитието по случая с убийството на Ландън — каза Нина.

— Защо?

— Знаете защо.

— Мислех, че искате да проведем цивилизован разговор. Защо аз трябва да проявявам доброто си възпитание, след като вие сте неспособна да го сторите? — Рийзнър разпечата голяма, ароматична пура и я запали с тежка, сребърна запалка. — О, извинете ме. Искате ли пура? Кубинска е, такива се намират твърде рядко — адвокатът издуха палаво кълбо дим в нейна посока.

— Не. Благодаря — отговори му Нина.

— Така е по-добре. Та какво казвахте?

— Ще ви бъда благодарна, ако обсъдите случая на Кърт Скот с мен. Бих искала да науча каква ще бъде общата ви стратегия. Разбрах, че има свидетелско показание на очевидец във вреда на вашия клиент. Освен това полицията разполага с някакъв видеозапис. Има ли преки веществени доказателства? Например, намерили ли са огнестрелното оръжие?

— Неприкосновеността на информацията, поверена от клиента на адвоката, не ми позволява да ви кажа много неща — изрече замислено Рийзнър, взирайки се в пурата между палеца и показалеца си, сякаш искаше от нея съвет.

— Убедителни ли са показанията на очевидеца? Разговаряхте ли с него?

— Ще го сторя, когато му дойде времето — заяви Рийзнър. — Разполагам с писмените му показания, които изпратих в полицията.

— Мога ли да ги видя? — попита Нина.

— Не.

— Ще ми позволите ли да видя полицейските доклади по случая?

— Защо да го правя? Този случай не е ваш. Не желая ничие чуждо вмешателство.

— Как смятате — какви са шансовете му да бъде освободен от обвинението при предварителното разглеждане на делото? — поинтересува се Нина. Рийзнър изпитваше удоволствие от посещението й, от това, че Нина желаеше да се сближи с него, ала тя го познаваше прекалено добре, за да си помисли, че той ще спомене нещо, което предварително не си бе набелязал.

— Областният прокурор изтъкна следното по случая: наличие на труп; подчерта, че става дума за убийство; съществува достоверна причина, поради която се смята, че моят клиент го е извършил. Заключението е направено от трима полицаи — криминолози, един съдебен лекар, един очевидец, плюс една яребица, кацнала на близката круша. След три дни Кърт Скот трябва да се яви на съдебен процес във Върховния съд.

— И вие предпочетохте да не посочите никакви факти в негова защита? — попита Нина.

— Никога не губя времето си за такива неща при предварително разглеждане на съдебно дело — отвърна Рийзнър. — Като се вземат предвид стандартните доказателства за вероятната причина на извършеното престъпление, става ясно, че Кърт Скот ще трябва да се яви на процеса независимо от онова, което съм казал аз. Смятам, че не е особено умно да разкривам козовете си пред областния прокурор. Научих допълнителни сведения по време на кръстосания разпит.

— Смятате ли, че той е виновен?

— Нека представим случая по следния начин — предложи Рийзнър. — Видели са го да се отдалечава тичешком от студиото. Пушката, с която е извършена стрелбата, е регистрирана на негово име преди години. Няма данни за продажба на оръжието или промяна на собственика му. Кръвта на Скот е намерена върху рогозката, той е признал пред полицаите, че е бил в студиото онази нощ. Хелоуел разполага с декларация на умиращата Тери, записана на видео лента; там тя заявява, че моят клиент я е прострелял. Областният прокурор дори не си направи труда да използва филмовия запис при предварителното разглеждане на делото.

Така човек може сам да направи определени изводи. Лично аз не си задавам въпроса, който повдигнахте пред мен. Той може да ми попречи в усърдното изпълнение на задълженията, които съм поел към клиента си.

— Той призна ли вината си? — попита Нина.

— Нима някой от престъпниците някога го е правил?

— Значи твърди, че е невинен?

— Няма никакво значение какво твърди той. Самозащита или неволно убийство са единствените възможни начини за постигане на успешна защитна стратегия. Въобще не може да става дума да доказвам невинността му.

— Зная, че Кърт ви е разказал за мен. Вероятно досега сте научили, че…

— За любовното ви гнездо край езерото Фолън Лийф? Да, разказа ми за това. Може да ви се стори смешно, но аз не останах съвсем изненадан. Вие винаги се замесвате в неприятни ситуации.

— Това се случи много отдавна.

— Дори да е така — изтъкна адвокатът, наблюдавайки внимателно фината пепел на върха на пурата. Нина трябваше да измие косата си, след като излезеше оттук. — Вероятно ще се наложи да дадете свидетелски показания.

— Аз не съм видяла нищо. По това време не знаех за връзката на Кърт с бившата му съпруга. Никога не се бях срещала с нея до деня, когато ми се обади за онзи случай минала есен. Не ми е споменавала нищо за предишния си брак.

— А как ще коментирате факта, че моят клиент се е върнал в Тахо единствено за да ви защити? Не мислите ли, че съдебните заседатели би трябвало да научат това?

— Всъщност Тери никога не ме е наранявала.

— Очевидно Кърт я е познавал по-добре, отколкото вие. Имал е основателна причина да вярва, че ако тя бе останала жива, сигурността ви щеше да бъде оставена под въпрос.

— Нека проверим дали следвам правилно мислите ви — предложи Нина. — Ще съобщите на съдебните заседатели, че Скот е дошъл от Германия с желанието да внуши на Тери да ме остави намира, а след това я е убил, защото е отказала да го направи? И ме напъхвате в центъра на някакъв зле скроен план?

— Защо не? Вие обожавате светлините на прожектора, известността — и двамата знаем, че е така. Насладете се на лошата си слава.

Нина стисна зъби, опитвайки се да не реагира видимо на тези думи. Пое дълбоко дъх и едва тогава заговори:

— Трябва да опитате друга защитна стратегия — заяви тя. — Скот няма да приеме такава сделка, за да бъде оправдан, независимо от това какъв натиск ще окажете върху него.

— Ще работя по случая, докато клиентът ми разполага с финансови средства да ми заплати. Защо да не го сторя? Желанието ми е да остане доволен от това, че ги е дал на мен — Рийзнър подпря края на пурата върху пепелник от оникс. Белите люспици на пепелта се посипаха във вътрешността му.

— Не сте ли си помисляли, че е възможно да се получи конфликт на интересите? Все още представлявате ищците по случая „Суийт срещу Ландън“. Струва ми се, че едно от съображенията на защитата може да бъде свързано с въпроса: възможно ли е някой от тях да е убил Тери? Или може би някой друг е извършил престъплението, някой, описан във филма й?

— Защо някой от тях би предприел подобна стъпка? — попита Рийзнър. — Ние все още обжалваме решението, че филмът трябва да бъде излъчен. Вземайки предвид парите, които родителите на Темара Суийт харчат в съда, мисля, че ищците първо биха изчакали окончателния край на делото, преди да започнат да убиват.

— Трябва да гледате на тези хора като на потенциални заподозрени в извършване на убийството.

— Ще работя по случая както сметна за необходимо.

Нина почувства, че Рийзнър е заинтересуван по-скоро от банковата си сметка, отколкото от защитната стратегия по делото.

— Искам да работя с вас. Бих могла да ви помогна.

— Какво? — той наистина беше безкрайно изумен. Това й стана пределно ясно от начина, по който изтърва пурата от пръстите си, после впери гневен поглед в бялата пепел. Беше му необходимо доста време отново да я вземе, да я завърти в дланта си, едва тогава я пъхна в уста и стисна с устни крайчето й. Работейки с Рийзнър, наистина щеше да изпитва удоволствие, макар и от време на време.

— Ще ви помагам да осъществите взаимодействие с експертите, да се подготвите за процеса. Мога да се включа в изпълнението на определени задачи. Ние двамата не се разбираме, добре. Ще разпределим работата помежду си така, че да не се виждаме твърде често. Не желая заплащане за извършеното от мен.

Мъжът зад бюрото се усмихна добронамерено, отново заел ръководна позиция.

— Ако имам нужда от помощ, ще се обърна към компетентни експерти — той се изкиска. — Оказва се, че сте в състояние да ме разсмеете. Представям си как би могло да завърши всичко това. Помощта ви ще се състои в следното: първо ще ми отмъкнете клиентите, след това ще ме изгоните от собствения ми кабинет. Ако приема помощта ви, ще ме изхвърлите и от града, стига да ви позволя — той дръпна от пурата, краят й пламна, след това блясъкът намаля, ала адвокатът продължи енергично да всмуква тютюневия аромат с лице, грейнало от удоволствие. — Защо отново не се заемете с любимата си игра на каубои и индианци? В нея може да вземе участие и слабоумната ви секретарка — изрече накрая той, отпускайки се в креслото си.

— Знаете ли, като ви гледа човек, си мисли, че правите фелацио на тази пура — каза Нина. След това бързо се изправи, отказвайки се от цялата работа. Вече не я беше грижа какво ще каже. — Следващия път хубаво си помислете дали да си вземете още една, когато след вечеря кметът на града ви предложи кутията с пурите си — тя напусна кабинета, преди Рийзнър да я изрита навън.

15.

Боса, оставила куфарчето и официалните си обувки на покрития с плочки под, Нина се обади на Сенди от кухнята у дома си, за да я уведоми къде може да се свърже с нея при нужда.

Боби се прибра вкъщи в три и половина. Сега вече беше достатъчно голям да излиза с велосипед заедно с някой негов приятел. Както при всяка нова стъпка напред в живота му, и сега Нина се чувстваше нервна, ала нима животът струваше нещо без свобода? Обзета от облекчение както винаги, когато го зърнеше да тика велосипеда си по алеята към къщата, тя му сложи да се нахрани и побъбри с него за това как бе минал денят му.

Докато ядеше, Боб й разказа, че на път за дома се отбил с няколко приятели в търговския център, превръщайки кратката история в истинска сага също както дядо си Харлан. Даде й да разгледа малък тюлен. Двамата си поиграха със сивата мека играчка, натискайки корема й, за да я накарат да писука. Боби вече беше пораснал за плюшени играчки, ала след пътуването му до Монтерей той бе развил необикновен интерес към тюлените, дори в училище бе написал едно есе за тях.

Мат докара двете малки деца няколко минути по-късно. Трой се присъедини към Боби на горния етаж, където двамата пишеха домашните си работи, а Бриана пусна телевизора и започна да гледа любимото си детско шоу във всекидневната стая.

— Чаша кафе? — обърна се Нина към брат си. Все още беше облечена в официалните си работни дрехи, неспособна да стане от удобния пластмасов стол с дебели възглавнички в кухнята.

— Не мога — отговори й Мат. — Трябва да свърша доста работа, преди да се е стъмнило.

— От доста време ме избягваш и крачиш с тежки стъпки наоколо като човек, който си е наумил нещо. Дори Андреа спомена за това.

Той се забави несигурно на вратата.

— Ти винаги ме съветваш да намаля темпото и да усетя удоволствието от уханието на кафявата течност. Хайде ела и виж какъв аромат има кафето „Антигуана“.

— Добре — Мат затвори вратата, наблюдавайки я със съжаление. — Ще изпия набързо едно кафе — взе чаша и я напълни, после обърна стол и го възседна, подпирайки ръце на облегалката.

— Къде е вестникът? — попита Нина. — Не виждам дори старите броеве, които събираме за рециклиране.

— Крия го — отвърна брат й, после се изправи, отиде до стената с прозореца, откъсна няколко салфетки от топчето тоалетна хартия и ги натопи под течащата струя на чешмата в мивката. Започна да вдига саксиите с растенията от прозореца и усърдно изтри повърхността под тях.

— О — възкликна Нина.

— Крия вестника заради Кърт Скот. — Мат хвърли мръсните салфетки в контейнера за смет, постави миещ препарат върху гъбата, изстиска й, след това я изплакна и направи знак на Нина да вдигне ръце, за да може да избърше масата под тях.

— Мат, престани да шаваш наоколо. Андреа ти е разказала за него и за мен, нали?

— А Боб спомена името му, когато се прибра от Монтерей. Освен това, помниш ли, че помогнах на Боб да се запише в училище миналата година през пролетта? Трябваше да представя свидетелството му за раждане. Погледнах името на бащата.

— Значи знаеш за него.

Той преустанови почистването на кухнята за минута — време достатъчно, за да изрече:

— Мама ни научи добре, нали, Нина? Научи ни как да пазим тайна. Толкова е тъжно, че хабим енергия, за да скриваме различни неща. — Тази мисъл не го бе разстроила, просто го бе накарала да се държи по-резервирано.

— Всички ние имаме разни неща в живота си, за които не желаем да говорим.

— Не и Андреа. — Той изсипа утайката от кафето в мивката, пусна чешмата, после хвърли някакви отпадъци в контейнера за смет. — Това е нещо, което обожавам у нея. Тя бъбри за всичко.

— Добре, хайде да поговорим.

— Ти си ходила да го видиш.

— Да.

— Какъв е той? Що за човек е?

— Наистина не зная. Измина толкова време.

— И след всичкото това време… все още ли изпитващ някакви чувства към него?

Тя мисли дълго и накрая отговори:

— Не зная.

— Страхотно! — Мат започна да изважда чистите чинии от машината за миене на съдове, подреждайки ги на внушителни купчини, след това се зае да прехвърля сребърните прибори за хранене от кошницата с все още несортирани прибори в чекмеджето и вдигна такъв шум, че Нина потрепера.

— Мат, моля те, спри! Седни! Не мога да чуя даже какво приказвам, та камо ли да мисля.

Той отново се разположи край масата и хвърли хавлиената кърпа пред нея.

— Кажи ми какво те измъчва.

— Нима мислиш, че се измъчвам? Бащата на Боб се върна. Радвам се и за двама ви, макар че има един мъничък проблем. Той е в затвора по обвинение, че е извършил убийство.

— Това не е твой проблем, нали, Мат?

Той я погледна с непроницаемо лице и поклати глава.

— Точно така. Ето че отново започвам да си спомням какво се случи с теб. Освен това Боб е свързан с мен и моето семейство — той мълча дълго време. Единственият звук, нарушаващ тишината, беше шумът от барабаненето на пръстите му по масата. Когато отново заговори, Мат я погледна в очите и дълго задържа погледа й, настоявайки за отговор.

— Значи реши да скриеш от Боб, че Скот е арестуван — така, както постъпваше с всичко досега?

— Възнамерявах да разговарям с него.

— Направи на всички ни тази услуга. Не казвай на момчето онова, което не е необходимо да знае. Може би няма да открие истината, докато баща му бъде изпратен в каторжен затвор някъде далеч оттук.

— Не зная…

— Това ми е противно.

Сърцето й се сви. Мат никога нямаше да намери спокойствие, щом с него живееха тя и Боби, а бе дошъл тук именно поради тази причина.

— Съжалявам, Мат.

— Не намесвай и нас в това.

— Сигурно ще бъда призована като свидетел по делото.

— При повечето случаи не се стига до съдебен процес, нали? Ти самата си изтъквала това многократно.

— Наистина няма да се стигне, ако Рийзнър е адвокатът, който защитава Кърт.

— Какво точно искаш да кажеш? — цялата сдържаност на Мат се изпари. — Нали не възнамеряваш да се замесваш в случая? — попита невярващо той.

— Той е баща на Боби, Мат — каза Нина. — Може би ще успея да му помогна.

— Само да си посмяла. Само да си посмяла да ни намесиш във всичко това — изрече тихо Мат. — Предупреждавам те.

— Как бих могла да живея в мир със себе си, ако Кърт бъде осъден за престъпление, което не е извършил? Рийзнър няма да му предостави защита, каквато той заслужава…

Мат затръшна вратата след себе си.

Тази вечер, докато миеше зъбите си, преди да отиде да си легне, Нина призна пред себе си: беше почувствала, че ще предизвика силна опозиция, ако поеме защитата на Кърт — в случай че той пожелае тя да го стори, ако версията му звучи правдоподобно и ако въобще Нина успее да изтръгне делото от Рийзнър.

Не би могла да постигне никакъв напредък без намесата на Пол. Тя се напъха в леглото, вдигна жълтата завивка към брадичката си, набра телефонния му номер и когато чу гласа му, подхвана:

— Здравей, страннико!

— Сега не съм в състояние да разговарям, тъкмо съм пламнал в разгара на сексуално изпълнение с две партньорки — заяви той, ала в гласа му не се долавяха нотки на гняв.

— Просто изслушай няколко думи. Наистина, зает… ли си в момента? Мога да се обадя след известно време.

— След един месец ли? Не, момичетата вече се обличат. Развали всичко с това обаждане. Ето, вече си тръгват. Хей, Ева, онова там ще ти трябва, вземи си го. Този път дано се обаждаш за добро.

В шегата се долавяше известна острота.

— Все още ли ми се сърдиш?

— Не бих могъл да изтърпя нов отказ, преди да съм си отпочинал от предишните. Първо се любим, а след това ти не отговаряш на телефонните ми обаждания.

— Всъщност би трябвало аз да ти бъда сърдита.

— Какво съм сторил?

— Значи нямаш никаква представа, така ли? Какво ще кажеш за онова малко пътуване до Германия, по време на което си се ровил в миналото ми?

— А, това ли било?

— Казал си нещо, което е накарало бащата на сина ми да долети тук на среща с Тери Ландън. Сега той е в затвора, обвинен, че е извършител на жестоко убийство. Какво смяташ по този въпрос?

За пръв път Пол не можа да каже нищо.

— Е?

— Е, в такъв случай излиза, че съм проклето куче.

— Тогава продължавай — започвай да лаеш.

— Какво общо има той с Тери Ландън?

— Бил е женен за нея, преди да срещне мен — Нина наостри уши да долови каква ще бъде реакцията му, ала това очевидно се оказа погрешна маневра, защото детективът изсвири в телефонната слушалка.

— И той я е убил? Знаех, че тя е твоя клиентка. Сега се досещам какво е било мястото й в неговия живот. Сигурно е била лудата дама, от която той толкова се страхуваше. Нямах представа, че са го арестували за извършване на убийство. Всъщност дължа ти извинение.

— Вече е прекалено късно за това. Пол, каза ли му нещо за Боби?

Пол отвърна:

— Значи мислиш, че съм толкова глупав?

— Е, благодаря ти. Ти нахълта в миналото ми, наруши неприкосновеността на личния ми живот, откри бившия ми приятел. Но поне не си въвлякъл сина ми в играта.

— Поддадох се на инстинкта си или на някой от лошите си навици. Помислих, че ще успея да разбера какво не ти позволява да дойдеш при мен.

— Казал си на Кърт, че ще се оженим. Ти си арогантен, самоуверен мъжкар…

— Е, дори аз имам някои лоши качества.

Нина не можеше да не се засмее.

— Слава Богу — въздъхна Пол. — Ще ми простиш ли?

— Вече го сторих.

— Ще се омъжиш ли за мен?

— Добре, Пол, престани да ме дразниш.

— Въобще не те дразня. Хайде да се оженим.

— Значи говориш сериозно! — Нина отново се засмя.

— Ще се омъжиш ли за мен? — изрече Пол. Тонът му се промени. Сега наистина говореше сериозно.

— Не мога да се омъжа за тебе — избъбри Нина, ала детективът, изглежда, никак не се смути от резкия отказ на предложението си. Не че самото то бе най-изисканото нещо, което бе чувала през живота си.

— А защо не? — попита той.

— Не бива да задаваш такива въпроси, нали?

— Защо не? — повтори той.

Нина почувства, че трябва да отговори честно.

— Отидох в затвора да се срещна с Кърт, ала все още не съм разговаряла с Боби за случилото се. Объркана съм, изпитвам несигурност при създалата се ситуация. Женитбата е последното нещо, за което бих се замислила сега.

— Сигурна ли си?

За пръв път осъзна пълното значение на тези думи. Пол можеше да се откаже от нея и да продължи живота си. Защо сега я принуждаваше да описва какви са чувствата й, след като не желаеше да го прави? Не можеха ли да останат просто приятели и колеги? Ала тя прояви достатъчно тактичност и не му зададе всички тези въпроси. Вместо тях изрече с най-мекия, най-успокояващия тон, на който беше способна:

— Необходимо ми е време да помисля, Пол.

От другия край на телефонната линия долетя нечленоразделно сумтене. Тя си представи как Пол, сам в своя апартамент, ругае представителките на целия женски род, тяхната нерешителност и двойственост, способността им да въртят мъжете на малкия си пръст, сякаш те са хвърчила, завързани на конец. Тя се чувстваше объркана и възбудена от тази своя чисто женска власт, която рядко си позволяваше да изпита.

— Не мога да повярвам на собствената си глупост — каза накрая детективът. — Споменах, че си в Тахо, и Скот ми избяга, докато се държахме за ръце с келнера.

— Искам да ми разкажеш всичко за това пътуване колкото е възможно по-скоро.

— Значи не казваш „да“, ала същевременно отговорът ти не е „не“ — измърмори той и замълча. След няколко секунди продължи: — Ти се страхуваш от любовта ми — това изречение бе изречено със скръбния тон, който Нина свързваше с говорещото мече, подарено й от Пол. Детективът беше романтичен според нейните представи за съдържанието на тази дума, ала както всичко останало у него, любовта му беше по-голяма, по-силна и по-застрашителна. Той искаше да контролира живота на двамата. Нина се запита дали би могла да издържи като негова съпруга. Тя едва успяваше да го понесе сега. Тази мисъл, която би трябвало да й бъде неприятна, я накара да се усмихне.

— Може би е така — призна тя. — Но наистина се чувствам поласкана от предложението — Пол не продължи да настоява. Тя мислено отправи поздравления към собствената си личност, мислейки си: „За момента отклоних вниманието му в друга посока. Сега да се върнем към истинската цел на телефонното обаждане.“

— Хмм… Пол. Питах се, дали ако се случи аз да поема защитата на Кърт… не че той ме е молил да го сторя, нито пък съм взела подобно решение… ти ще бъдеш ли готов да ми окажеш помощ?

Изминаха няколко секунди, преди детективът да проумее същината на въпроса й. Нина чакаше сред възцарилата се тишина, долавяйки огромното вулканично напрежение, което се натрупва в Кармел, усещаше, че мъжът в другия край на телефонната линия се сгорещява все по-силно, все по-опасно…

— И така — изрече Пол с подозрително мек глас. — Отново той. Винаги се появява той.

— Просто не мога да го оставя на Джефри Рийзнър. Кърт каза, че е дошъл тук да ме предупреди. Тери Ландън имала причини, поради които желаела да навреди на мен или на моето семейство. Задължена съм му за това…

— Не мога да помогна. Намери човек, който не дава пукната пара за теб. Нека той работи по случая.

— Не мисля, че ще се справя без тебе.

— Начинът ти на мислене е правилен. А сега ме изслушай, Нина. От дълго време сме приятели. Поставяли сме приятелството си над всичко друго, нали?

— Наистина се радвам, че казваш това, Пол.

— Е, като твой стар приятел аз те моля: не вземай този случай. Той ще обърка всичко. Твоя живот. Живота на Боб, на Мат — детективът зачака тя да каже нещо, ала когато Нина не престана да мълчи, той експлодира: — За Бога, жено, какъв е този дефект в характера ти, който те кара да захвърлиш добрия живот, извоюван с толкова труд, сред куп кучешки лайна?

— Да приема ли, че отговорът ти не е положителен, ала не и отрицателен?

— Не! Отговорът ми е „Не“! — изкрещя Пол.

След разговора с Пол не можа да заспи. Цялата нощ мисли какво решение да вземе. Ако не предприемеше нищо, последствията щяха да бъдат също тъй решителни, както ако приемеше да защитава Кърт. И двете възможности щяха да доведат семейството й до катаклизъм.

— Мамо? — Боби стоеше до вратата на стаята й, облечен в в червената си карирана памучна пижама. Гърбът му беше осветен от лампите в коридора, а лицето му — от златистата светлина на зората, промъкваща се между щорите на прозорците.

— Какво има, момчето ми? Не можеш ли да спиш?

Той се приближи и седна в края на леглото й.

— Аз чух какво приказваше.

— Какво искаш да кажеш?

— Чух как ти и чичо Мат крещяхте вчера.

Значи той знаеше. Нина не беше успяла да го защити. Тя отпусна ръка върху тесните рамене на момчето и му разказа как Пол бе намерил баща му. Чувстваше, че думите й протичат през него като волтова дъга, дишането му се ускоряваше все повече, накрая синът й се отскубна от нея и скочи от леглото.

Той удари с юмрук дланта на другата си ръка и извика:

— Аз си знаех, че ще го намери! Знаех си! Къде е той, мамо? Можем ли да го видим? Какво ти каза за мене? — Той искаше да й зададе милион въпроси едновременно и в обзелото го опиянение блъсна лакътя си в нощното шкафче достатъчно силно, за да го насини, без това нито за миг да помрачи настроението му.

Никога не беше виждала сина си толкова развълнуван.

— Седни — тя потупа с ръка леглото до себе си. Незабавно откликвайки на сериозния й тон, момчето се настани на посоченото му място, потупвайки пода с крак, ала все пак беше достатъчно спокойно.

— Той е в Тахо, Боби — Нина не знаеше как да му обясни, затова пое направо, неспособна да заобиколи жестоката истина. — В затвора е, обвинен в извършването на сериозно престъпление.

— Убийство, нали? Казват, че е убил някого. Кого, мамо?

Вече беше казала много повече от онова, което възнамеряваше да разкрие на сина си за Кърт.

— Обещавам, че по-късно ще поговорим за това.

— Не, не говори така. Все така казваш.

Боб имаше право.

Очевидно осъзнал, че тя няма да добави нищо повече, синът й попита:

— Кога мога да го посетя?

— Не можеш да го посетиш — нямаше да му позволи да го стори, не и докато не откриеше неоспорими доказателства, че Кърт Скот е невинен. Още в мига, когато тази мисъл проблесна в съзнанието й, Нина знаеше, че това може би нямаше да се случи никога.

— Ти въобще не си му казвала за мен, нали, мамо? — тя наблюдаваше с тъга как истината го прекърши. Раменете на Боб леко се приведоха, поемайки тежестта на удара. — Той дори не знае кой съм аз, нали?

— Боби, трябва да ми се довериш. Аз трябва да те защитя.

— От собствения ми баща? Въобще ли не си го обичала?

— Разбира се, че го обичах. Ала това беше преди толкова много години.

— Значи е бил добър човек, щом си го обичала.

— Хората се променят.

— Ти ли си неговият адвокат?

— Той вече е наел друг адвокат. Въпреки това отидох да го видя — Нина отведе сина си в детската спалня. Спокойното дишане на Трой равномерно издигаше завивките. Боби пъхна ръка под възглавницата си и измъкна новата си играчка тюлен. Нина го зави. Тъкмо преди да си тръгне, момчето обви врата й с ръце и се надигна да я целуне.

— Мамо, той има нужда от нас — прошепна то в ухото й. — Ти трябва да му помогнеш.

Думите му завладяха съзнанието й и се настаниха дълбоко, дълбоко в сърцето й.

16.

— Кажи ми защо ме напусна, Кърт? — изрече Нина в телефонната слушалка в малката стаичка за посетители.

Беше се върнала от любопитство; това беше всичко.

Не бяха разговаряли за съдебния процес, размениха си нищо неозначаващи думи за времето и обстановката в затвора. Човек не може да води нормален разговор в килия. Не е в състояние да попита: „Как се чувстваш, след като отново се върна тук?“ Можеха да разговарят единствено за миналото.

— Всичко започна още преди да се запозная с тебе — започна Кърт. — Грозна история. Сигурно съм се страхувал, че ще ме изоставиш, ако ти разкажа цялата истина за себе си. След като си тръгнах, бях решил да те намеря, ала не успях. Тери ме преследваше, а аз можех да я доведа при теб.

Нина чакаше. Чуваше дишането му в слушалката. Дали сега Кърт измисляше историята, или щеше да й каже истината? Щеше да прецени това по-късно.

— Бях на двадесет и три години — започна Кърт…

Той бил на двадесет и три, тя на осемнадесет. Името й не било Тери. Името й било Темара.

Един негов стар приятел го бе завлякъл на танци в местната гимназия. Кърт я открил там — пийнала, красива като полско цвете, люлеейки тяло в такт с музиката. Той не обичал сцени с много хора, затова я извел навън. Останали сами на света и това довело естествено до другото. Отначало се случило само това.

Родителите й нямало да одобрят връзката им, ако научат за нея. Те не го познавали по име. Знаели единствено онова, което Темара им казала: че е пет години по-възрастен от нея, завършил колеж, музикант. Естествено не бе споменавала какво са правили заедно.

Бащата на Тем бил безработен. Най-дребното нещо го вбесявало, оплаквала се Темара. Например това, че е облякла коженото си яке. Или че е излязла с момче, което носи обица или пък не обича спорта. Баща й ненавиждал всеки, който приемал сериозно Темара; всеки, който би могъл да я отдалечи от академичната кариера, която родителите били предначертали за нея. Според Темара семейството било религиозно, ала не стигало до фанатизъм. Маниакалното желание на баща й винаги да я защитава влудявало Тем. Всеки път когато дъщерята изразявала гневните си протести, майка й заставала на страната на съпруга си — следователно се обявявала твърдо против Темара. Според Тем майката пиела тайно от всички.

Отначало Кърт вярвал в онова, което Тем му разказвала за своите родители. Едва по-късно осъзнал, че родителите имали основателни причини да стягат юздите на своенравната си дъщеря. Тем имала големи проблеми, прекалено големи за родителите й и в последна сметка — прекалено големи за самия него.

Той се съгласил, когато тя настояла да се виждат тайно, макар че това го карало да се чувства неудобно. Ала срещите с родители не били сред най-приятните изживявания на света. Бил щастлив, че успял да отложи запознанството си с тях, като се вземе предвид, че нещата между него и Тем се задълбочавали и все някой ден срещата щяла бездруго да се състои.

Последвали месеци с тайни срещи, устройвани от Темара, когато й хрумнело. От време на време излизала и с други свои приятели. Кърт се срещнал веднъж с тях — Дорийн и Майкъл. Ала още преди години бил решил, че няма да спечели нищо, ако се налива с алкохол — всъщност тъкмо това било първостепенното развлечение за Дорийн и Майкъл. Музиката го изпращаше в много по-величествени места, Кърт чувствал, че не бива да загубва разсъдъка си, за да бъде в състояние да свири. Те го смятали за отегчителен. Той мислел, че са скучни.

Ала сексът с Тем никога не беше скучен. С течение на времето привикнаха да се срещат веднъж или два пъти седмично и да отиват в леглото. Изпитвали наслада един от друг и можели да продължат така дълго, дълго време. Кърт харесвал енергичността й, блесналите й очи, ведрото й поведение. Тя била истински бунтар.

Една вечер в началото на лятото паркирали колата върху малък хълм над Изумрудения залив Емърълд. Пред тях се разстилало езерото Тахо, превърнато от вятъра в милиард блестящи диаманти.

— Кърт, спри — прошепнала тя, измъкнала се с лекота от прегръдката му, след това се отдръпнала в своята половина на червената „Тойота“ и пригладила косата си. — Трябва да ти кажа нещо. — Погледът й бил замъглен и това му подсказало, че вероятно е изпушила поне една цигара марихуана, преди да дойде на среща с него тази вечер. Бил разочарован, ала не и изненадан. Все още не била готова да изостави този навик, ала щяла да го стори в бъдеще. Той просто трябвало да я убеди, че човек може да прекара времето си много по-приятно, отколкото онези глупаци Дорийн и Майкъл; щял да я заведе на пътешествие, да й покаже какво има по света. — Някой ме следи.

— Кой? — Кърт не успял напълно да прикрие скептичния си тон. Марихуаната кара хората да изпитват параноичен страх — това бе известно всекиму, а тя пушела прекалено много марихуана.

— Не зная кой, ала нощем наблюдава прозореца на стаята ми.

— Казвала ли си това на баща си?

— Помислих си, че ти ще можеш да направиш нещо.

— Като например?

— Когато ме закараш у дома тази вечер, остани наоколо. Виж дали няма да забележиш някого.

За да й угоди, Кърт прекарал остатъка от нощта, дебнейки сред олеандровите храсти на съседите. Останал скрит сред тях още няколко нощи, ала не видял никого. Тем му се сърдела все повече и настоявала, че някакъв непознат се навърта наоколо, ала не можела да го опише. Той си помислил, че това е свързано с продажба на наркотици, а Темара не желаела той да научава каквото и да било за тази част от живота й. А може би прекалявала с марихуаната.

След това един ден Темара му казала, че всичко между тях е свършило — само това. Кърт разбрал, че тя се е променила, намерила е друг човек, и открил, че всъщност не е кой знае колко разстроен от това. Споразумели се да останат приятели и да поддържат връзка помежду си.

След няколко седмици, когато местните вестници разгласили новината за нейното изчезване, той не се разтревожил особено. Тем често приказвала, че ще се махне оттук. Естествено, родителите й не знаели къде се намира. Независимо че бяха изпълнени с добри намерения към бъдещето й, те не се разбирали с дъщеря си. Кърт предполагал, че тя ще ги накара да чакат дълго, отмъщавайки им за прекомерно големите надежди, които й възлагаха, както и за това, че непрекъснато се намесваха в живота й.

Отминали дни, след това месеци. Кърт започнал да си задава въпроси. Дали той трябваше да направи нещо повече, за да разсее страховете й? Наистина ли я бе преследвал някой? Той обмислил идеята да се обади на родителите й, след това я отхвърлил. Те не биха могли да сторят нещо повече от полицията. Беше ли избягала Темара? Кърт не вярвал, че тя е в състояние да устои на желанието да му пише или да им се обади по някакъв друг начин. Тя не би се отнесла с него така, нали? Кърт бил напрегнат месеци наред, ала загрижеността му не променила нещата. Темара Суийт никога повече не го потърсила.

Кърт и Тем не познавали добре Тери. Той си спомни, че я бе срещал няколко пъти в града, докато ходел с Тем. Артистичен тип жена, с много дълга кестенява коса, която обичала да се облича в ярки дрехи. Веднъж Тем подметнала, че Тери била лудо влюбена в него, ала Кърт просто се разсмял в отговор.

По това време той живеел в хижата на родителите си съвсем сам, докато те оставали да презимуват по крайбрежието, недалеч от Сан Луи Обиспо и това било последната им зима, както се оказало по-късно. Някъде около месец след изчезването на Тем един ден Тери изневиделица се появила пред външната врата на хижата, донесла със себе си домашно приготвена лазаня.

— Чух, че си се върнал — казала тя. Била облечена в небесносин вълнен пуловер с избродиран елен върху гърдите и тесни джинси. Била увила врата си с шал, от който се подавал крайчецът на носа й, почервенял в мразовития вятър.

— Аз никога не съм си тръгвал оттук — отбеляза Кърт.

— Искам да кажа, че си се прибрал от работа — уточнила тя.

Изглеждала така, сякаш замръзва от студ.

— Влез — поканил я Кърт. Направил й чаша кафе, което тя жадно изпила, притискайки порцелана с пръсти, тънки и бели като кост. След това посетителката му си заминала.

След седмица Кърт се натъкнал на нея в едно кафене. След няколко дни в едно кино, а този път той бил сам и седнал до нея. Бил самотен, нямало с кого да разговаря, изпращал непрекъснато автобиографията си на различни места и подлудявал местните библиотекари с молбите си за информация относно симфонични оркестри. Търсел истинска работа, не можел вече да понася собствения си глас и начина, по който пеел фалшиво различни мелодии сред непрестанния дъжд.

След няколко седмици, възбудени след обилното ядене и червеното вино, двамата се измъкнали от местния театър по средата на пиесата и се целунали за пръв път.

Януари. Ветровит месец, пълен със сняг и студ, който замразил всичко живо в Тахо.

Кърт все още мислел често за Темара. Чувствал се виновен, че не се бе отнесъл с достатъчно внимание към проблемите й. Той продължавал да се тревожи, докато дните отлитали един след друг, а тя все не се обаждала. Ала Тери заемала изцяло ежедневието и мислите му, облечена в своето прословуто палто от рисови кожи, принадлежало преди време на майка й.

Прекарвали все повече и повече време заедно и той осъзнал, че Тери е влюбена в него. Знаел, че трябва да прекрати връзката, ала изпитвал наслада от остроумието и огромните й амбиции. Оставил нещата да се развиват от само себе си. Изминали пет месеца от деня, когато тя се появила пред вратата му; Тери и Кърт се оженили.

Най-старата история в света отново се бе повторила. Тери била бременна.

Кърт открил това случайно. Трябвало да отидат на някакво парти, ала прекарали целия следобед заедно в леглото. Както често се случвало след първата им среща, Кърт останал с ясното впечатление, че Тери се преструва и просто имитира сексуална възбуда. Той нямал богат опит, ала можел да разбере кога една жена отвръща на ласките му, макар че тя правела истинско представление, дишайки учестено и дълбоко. Сърцето й си оставало недокоснато, бузите й запазвали бледността си. Тя никога не се потяла. Тери била като камък, изваян с длето — гладка, съвършена, студена. Тогава Кърт станал пръв, вдигайки джинсите и ризата си от пода. Измил лицето си, проверил дали мишниците му миришат и се появил пред вратата на спалнята — твърдо решил да изяснят този въпрос.

— Тери… — подхвана Кърт, ала прекъснал при вида на тялото й.

Тери стояла пред голямото огледало гола, бял чаршаф покривал единствено корема й.

— Какво правиш? — попитал Кърт.

Тя прикрила гърдите си с чаршафа и се обърнала да го погледне. Извивките на гърба и бедрата й изпълнили огледалото.

— Нищо.

— Ти си бременна — прошепнал Кърт.

— Това няма значение — отвърнала тя. — Този факт не променя нищо. — Изразът на лицето й трябвало да му подскаже нещо, което Кърт не успял да разбере. Той приел, че здраво стиснатите й устни и браздата върху челото й изразяват същата напрегнатост, надежда и страхопочитание, които изпълват него.

— О, Тери, разбира се, че има значение.

— Не искам да говоря за това — прекъснала го тя. — Ще се облека — дрехите й били окачени върху облегалката на един дървен стол до леглото. Столът, който тя боядисала яркочервен, докато Кърт свирел на пианото в съседната стая, имал от двете страни на облегалката две издатини, върху които тя окачила различни свои дрехи в ярки цветове, шал в розово и синьо и тъмносин пуловер. Тери променила решението си, седнала на стола съвсем гола. Очите й били широко отворени и блеснали като на дете; те се спрели в неговите, проследявайки каква ще бъде реакцията му.

Кърт коленичил пред стола, след това се отдал на обзелия го порив, докосвайки извивката на корема й.

— Ще направя аборт — заявила тя с делови тон.

Изумен, Кърт се отпуснал назад върху рогозката на пода.

— Не го прави — прошепнал той. — Няма никаква причина за това. Ти си здрава, нали?

— Да, но трябва да постигна толкова много неща на този свят. Не искам дете. Не ме карай да се смея.

— Ти си на двадесет и осем. Сега е най-подходящото време за това. Аз ще ти помагам.

— Тогава ти иди да го родиш. Да изглеждаш девет месеца като носорог, а след това цял живот да бъдеш роб на някакво малко изчадие. Не и аз.

Кърт не можел да повярва на ушите си. Те били създали дете. Той щял да бъде баща. Тя нямала право да унищожи неговото дете.

— Тери, моля те…

— Ти не ме обичаш — заявила тя. — Единият винаги обича повече от другия. Ненавиждам себе си, че те обичам толкова много. Аз съм като просяк пред тебе. А ти просто чакаш да се появи някоя друга, за да ме изоставиш.

— Аз наистина те обичам. — Това било лъжа. Той не я обичал, никога нямало да изпита подобно чувство към нея, ала сега били заедно, било се случило нещо чудесно и Кърт трябвало да я възпре, да я предпази от ужасната грешка.

Сякаш прочела мислите му, Тери извикала:

— Лъжец.

— Недей — помолил я той. — Омъжи се за мен.

— Само за да не се отърва от детето ли?

— Не. Защото те обичам. Просто очаквах подходящото време да ти го кажа. — Той потвърдил лъжата, накарал Тери да му повярва и почти убедил себе си, че наистина е така.

През следващите няколко дни привикнал с тази идея. Започнал да си повтаря, че детето ще ги сближи както нищо друго досега. Връзката между него и Тери не се била придвижила много по-напред от фазата „въргаляне в сеното“. „Но разочарованията са ограничени“ — рекъл си той, прогонвайки тревогите от съзнанието си.

Изпитвал множество други съмнения. Тя криела много неща от него. Лъжела го за дребни неща, от което нямало никакъв смисъл. Понякога я питал:

— До „Сейфуей“ ли ходи? — А Тери го поправяла, че е отишла до друг супермаркет. По-късно Кърт разтоварвал покупките и върху тях имало етикети, ясно маркирани с щемпела „Сейфуей“. Без близки приятели и роднини тази странна жена си нямала никого освен него, а скоро щяло да се появи и детето им.

Чувствата му били съвсем объркани. Ала бебето щяло да го накара да изпита яснота. „Когато заплаче детето, веднага става ясно кое е най-важно — казвала майка му. — Човек незабавно трябва да се справи с важните предизвикателства, в противен случай трябва да поеме последствията от това.“

Нима той бил по-неподготвен от повечето хора да поеме отговорността за едно бебе? И тъкмо когато Кърт започвал да говори за него и за това колко хубаво ще бъде за тях двамата, Тери ставала мълчалива, замислена, а понякога съвсем откровено навъсена.

Сватбената им церемония, състояла се в Инклайн Вилидж, протекла бързо. Дошли родителите му. Родителите на Тери били починали в самолетна катастрофа няколко години преди да се запознае с нея. По време на същия инцидент намерила смъртта си и единствената й сестра. Тя нямала кого другиго да покани. Обядът след церемонията в празния ресторант се оказал лошо хрумване. Тери изпила прекалено много шампанско. Кърт предупреждавал по-рано да не поглъща големи количества алкохол, ала тя посрещала думите му с остър присмех, затова сега той не направил опит да я спре.

— Нека вдигнем тост за проклетото бебе — заговорила тя, разливайки част от виното във вдигнатата си чаша. — Бебето закара Кърт пред олтара, където той не желаеше да отиде и отне тялото на Тери точно когато тя започна да изпитва малко радост от него!

Възрастният баща на Кърт, който също попрекалил с шампанското, хвърлил помътен поглед наоколо и също вдигнал чашата си. Той бил единственият, който пил с нея на тоста.

Прекараха първата брачна нощ в хотел в южните райони на Тахо, от който се разкривал изглед към езерото. Тери прекарала цялата нощ в банята, повръщайки в тоалетната чиния.

Последните щастливи дни за тях двамата били, преди Кърт да научи за бебето, преди сватбата, преди той наистина да я познава.

На сутринта след сватбата тя го засипала с първата си изненада.

На балкона, в плътен бял халат, Тери седяла пред чаша с кафе и рохко сварено яйце.

— Ти не искаше да се ожениш за мен, Кърт. Тогава защо го направи?

— Изяж яйцето — отвърнал й той. — Тази сутрин просто не си в настроение. Може би ще се почувстваш по-добре, след като сложиш нещо в стомаха си. — Кърт не я критикувал, макар че през цялата нощ слушал шума, който Тери вдига в банята, и непрекъснато се бе питал как ли е увредила бебето им.

— Ти се ожени за мене, защото съм бременна. — Въпреки мръсната коса и мрачното си настроение Тери изглеждала свежа сред утринното слънце. Нямало основание да вярва, че това отблъскващо състояние на духа й ще продължи.

— Не скъпа. Аз се ожених за теб, защото ти си Тери.

Тя започнала бавно да отпуска клепачите си, докато те покрили очите й наполовина.

— Ако не бях забременяла, щеше ли да ме помолиш да се омъжа да тебе?

— Изглеждаш красива на онзи червен стол сред светлината на утрото.

Тя отхвърлила опитите му да я успокои.

— Наистина искам да узная. Отговори ми, Кърт.

— Може би не толкова бързо. Но ние се движехме в тази посока, Тери — той уловил ръката й, сякаш докосването можело да убеди и двамата в правотата на думите му.

— Наистина ли?

— Наистина.

— Защото си мислех…

— Хммм — този разговор му беше омръзнал и му се искало отново да се върне при вестника. От друга страна, те били новобрачна двойка, затова Кърт оставил вестника на масата.

— Не съм готова да имам дете.

— Разбира се, че не си — отвърнал Кърт. — За щастие имаш на разположение няколко месеца, през които можеш да се подготвиш. Естествено е да се тревожиш за това. То е нещо напълно ново за нас, но можем да посетим различни подготвителни курсове за бъдещи родители или нещо подобно. Наистина звучи плашещо, но ние сме двама и ще се чувстваме чудесно. Все пак ще бъдем повече на брой от малкия човек.

— Моля те, Кърт. Спести ни тези захарни фантазии, типични за по-низшите слоеве на средната класа. Хайде да си поставим по-високи цели, какво ще кажеш?

Кърт отдръпнал ръката си.

— Ще останеш у дома достатъчно дълго, за да смениш веднъж памперсите на малкото. После ще си намериш истинска работа като музикант в някой оркестър, тъкмо за каквато си мечтаеш. Ще пътуваш месеци наред с оркестъра, а аз ще жертвам собствените си мечти, ще вися у дома, бършейки пода, където малкият е повръщал. Мислила съм много пъти по този въпрос. Казвам ти, не съм готова.

— Какво говориш?

— Не е прекалено късно. Проверих — тя продължила забързано. — Имам на разположение седмица, най-много две, за да ми направят съответната процедура.

— Искаш да абортираш нашето бебе?

— То все още не е бебе, Кърт. Само сноп клетки, не по-големи от това — тя притиснала палец към показалеца си пред лицето му. — Можем да имаме дете по-късно.

— Не — заяви Кърт.

— Твоето разрешение не ми е необходимо.

— Разбира се, че не ти е необходимо. Решението е твое, не мое. Тялото е твое. Но ти носиш моето дете и аз съм поел ангажимент, че неродено дете…

— Пое ангажимент, оженвайки се за мен? Тъкмо до това се свежда всичко. Ти никога не си искал да се ожениш за мен.

— Не започвай отново.

— Не каза ли току-що, че се сме се движели в тази посока? Не каза ли, че си се оженил тъкмо за Тери? Не за Тери и сноп клетки, които все още не представляват нищо. Не Тери — жена, която си стои по цял ден у дома с ревящо бебе на ръце. Да, тя крещи на мъжа си, когато той се прибере у дома, защото се е изхабила далеч преди да дойде времето за това!

— Защо не ми каза това по-рано?

— Преди да се оженим? Ти как мислиш — защо постъпих така? Защото знаех, че нямаше да се ожениш за мен!

— Ти не постъпи честно с мен.

— А ти честен ли беше към мен, Кърт? Беше ли? Нима не желаеше нещата да се развият по-добре, отколкото се развиват сега? Не си ли мечтаеш, докато ме прегръщаш, вместо мен в ръцете ти да бъде някоя друга жена?

— Не се опитвай да ме разсейваш. Вчера ти се омъжи за мен, след като с пределна яснота си взела решение, че няма да родиш това дете.

— Да, решението ми е точно такова!

Студена и неумолима като металния парапет в сянката, Тери сложила студените си пръсти върху неговите и се опитала да върне ръката му на предишното й място, ала Кърт не й позволил.

— Грешка ще бъде, ако сега имаме дете, Кърт. Не казвам, че никога не би трябвало да имаме.

— Тери, сега ще ти кажа истината, защото искаш да я чуеш, нали така?

Тя кимнала с глава.

— Не зная какво би могло да ни се случи в бъдеще. Само зная, че вчера се ожених за теб заради нашето дете. Не е важно какво съм мислил за това в началото, защото сега си го представям как се опитва да ходи и никога не бих могъл да забравя тези картини. Ако решиш да се отървеш от него, аз ще изляза от живота ти.

— Това е толкова погрешна стъпка, Кърт. Не бива да ме принуждаваш да раждам това дете.

— Аз не мога да те принудя! Ти самата трябва да решиш. Ала няма да се преструвам, че ще ми бъде все едно, ако направиш аборт.

— Значи ето какъв избор ми предлагаш: ти и бебето или нищо.

— Решението е твое.

— Кучи син! — тя се изправила. Кърт също я последвал. Тя свила юмруци, тежки като камъни, и започнала да го бъхти по гърдите и раменете. — Дявол да те вземе, защо правиш всичко толкова мъчително!

— Тери, моля те, престани. Не плачи.

— Ти не ме обичаш.

— Обичам ви и двамата. Ще направя всичко по силите си, за да ви обичам завинаги, ако ми дадеш тази възможност.

Благодарение на родителите на Кърт той и Тери можели да останат в малката хижа в покрайнините на град Тахо, издигаща се в подножието на стръмен хълм от планинската верига. Те се нанесли там след завършилия катастрофално меден месец, през който не правили нищо друго, освен да се карат ожесточено.

Почти веднага, след като изрекъл тези думи, Кърт осъзнал, че е направил фатална грешка: бе казал на Тери, че ще я напусне, ако тя не роди детето. Знаел, че се е изразил погрешно; ала смятал, че е невъзможно да го направи по друг начин. Независимо от онова, което казвал и правел, независимо колко внимателен и нежен се стремял да бъде, Тери отхвърляла чувствата, които той й предлагал. Тя никога не му позволила да забрави, че той я принуждава да върши нещо, което тя не желае.

Кърт никога не можел да приеме нещата от нейната гледна точка. Скоро след сватбата им баща му починал, скоро след това и майка му и Тери го придружавала на погребенията. Тя винаги стояла до него. Той щял да стори същото. Бебето ще помогне всички обиди да бъдат забравени, казвал си Кърт.

С течение на времето бременността й напредвала и Кърт правел всичко по силите си, за да облекчи положението й. Той вършел по-голямата част от домакинската работа — това не било трудно, защото имал незаангажираща вниманието му работа на половин работен ден във Федералното лесничейство. Парите, които получавал оттам, им позволявали да преживяват, докато търсел работа по специалността си. Кърт чистел, готвел, пазарувал и перял дрехите с автоматичната пералня, докато Тери чакала, потънала в изтощение и унес.

Родила детето си през ноември у дома, в присъствието на акушерка. Такова било собственото й желание. Плакала и крещяла цял ден без прекъсване.

Кърт нарекъл момиченцето Лиана, с името на майка си.

Между Лиана и Кърт от самото начало се зародила здрава връзка. Тери отказала да я кърми, така че Кърт ставал нощем да сменя памперсите на плачещото бебе и да го храни. Четири месеца по-късно детето подарило първата си истинска усмивка на Кърт — усмивка толкова възхитителна и чаровна, че го превърнала в предан роб на малката.

Тери никога не се привързала към нея. През деня, докато Кърт бил на работа, наемали детегледачки. Вечер Кърт държал бебето на коленете си, докато гледал телевизия, или играел с нея на пода, развеселяван безкрайно от лудориите й. Тери ги наблюдавала.

Той и Тери престанали да правят секс по време на бременността й. След като бебето се родило, опитали няколко пъти, но всичко между тях се било разпаднало, включително и сексът.

През пролетта след раждането на Лиана Кърт преустановил опитите си за близост с Тери. В гърдите му напирало възмущение, което се трупало месеци наред. Всичките разговори за секс завършвали с взаимни обвинения. Въпреки това тя била властна, искала да знае къде Кърт се намира всяка минута и постоянно го обвинявала, че е с други жени.

Ала най-тревожно от всичко била занемареността на Лиана. Що за човек била Тери, оставила без ни най-малко внимание детето си? Кърт бе улавял бързите й, пълни с отвращение погледи, когато, принудена да докосва собственото си дете, Тери държала къдрокосото момиченце в ръце, притискала го прекалено силно, щипела го или го пляскала, смеейки се на глас, когато Лиана плачела.

Кърт знаел, че трябва да я напусне.

Завел я на вечеря в ресторанта на хотел „Кристияниа“.

— Не е ли прекрасно? — изрекла тя, оглеждайки щастливо белите покривки на масите и бързащите във всички посоки сервитьори. — Само ние двамата. Също както преди. — Тя протегнала ръка и докоснала бузата му. — Може би дори след раждането на бебето има живот. Хайде да вдигнем тост. — Тя вдигнала чашата си. — Ще изкарам летен курс в Университета в Калифорния, факултета по киноизкуство — заявила Тери. — Следващата седмица тръгвам.

— Какво? — възкликнал Кърт, неспособен да повярва на току-що изречените думи.

— Курсът ще продължи само шест седмици — продължила Тери. — Човек просто не бива да пропуска такава блестяща възможност.

— Досега не си споменавала нито дума за това.

— Не знаех дали ще ме приемат. Бях попълнила формулярите преди няколко месеца.

— Това е добра идея, Тери — казал Кърт и бързо добавил, долавяйки нейната бдителност. — Винаги си искала да се занимаваш с това.

— Уредих проблема с бавачката, ще идва жена да почиства, така че няма да бъдеш прекалено затруднен.

— Благодаря.

— Ще разговаряме всеки ден. Дори няма да усетиш, че ме няма у дома.

Обзело го чувство за вина, че изпитва облекчение от думите й. Може би това било единственият изход. В амбициите и кариерата на Тери нямало място за Кърт и за Лиана. Щом тя бе поела в тази посока, е приела, че няма нужда от него, че Кърт се намира в периферията на истинските й интереси, значи той щял да бъде свободен.

— Тери, трябва да поговорим. Нещата между нас не вървят.

— Предупреждавах те, че като имаме дете, няма да ни бъде лесно — отговорила тя, поемайки виното си на малки глътки. Погледът й се реел в далечината над езерото, лицето й било усмихнато. — Просто не очаквай от мен да си губя повече времето. Дойде моят ред да поработя.

— Не става въпрос за бебето — Кърт съвсем съзнателно не използвал името на Лиана. Бил открил, че само ако се обърне по име към дъщеря си, припомняйки на Тери, че малката е човешко същество, обикновеният разговор се израждал в болезнена сцена. — Става дума за факта, че ние не водим сексуален живот…

— О, Кърт, значи това е причината да бъдеш толкова разстроен? Казах ти, че това не е никакъв проблем. Просто ни трябва много време, много възможности, за да разберем какво иска всеки един от нас.

— Не ме разбираш, Тери. Не желая да правя повече опити. Връзката помежду ни се е разпаднала.

— Божичко, какви сте вие мъжете! Такава катастрофа! Отказват ви секс няколко пъти и какво? Голяма работа. Защо не порастете и не преодолеете тази глупост.

— Бракът ни е изчерпан. — Той й дал време да осъзнае значението на думите, които току-що изрекъл — тъкмо тях възнамерявал да употреби, затова говорел бавно, сериозно, прониквайки зад защитните стени на крепостта й.

Мисълта за разрив помежду им проникнала в съзнанието на Тери. Кърт бил виждал подобен израз на лицето й вече няколко пъти в миналото; той го плашел, неведнъж унищожавал смелостта му. Лицето й се свило, сякаш някаква невидима прахосмукачка го всмукала в търбуха си, кожата се изопнала върху скулите, очите й изхвръкнали неестествено напред, като че вътрешностите на Тери се готвели да се пръснат, причинявайки страшна експлозия.

— Само през трупа ми! — заявила тя и хвърлила чашата си на пода.

Мъж и жена, преминаващи край тяхната маса, обърнали погледи към тях, но тъй като двамата запазили мълчание, нарушавано единствено от накъсаното дишане на Тери, отминали, без да направят никакъв коментар.

— Би ли могла да съкратиш истериите? Не е възможно това да ти прозвучи като изненада.

— Имаме великолепен брак. Възможно най-добрият!

— Тери, ние не спим заедно. Вече не се смеем. Не сме в състояние да променим нищо.

— Ха! Гъртруд Стайн, обърни се в гроба си! Един мъж тук използва думите ти, за да се отърве от съпругата си.

— Аз не се отървавам от теб, Тери. Това не е положение, при което някой трябва да поеме вината. Аз просто заявявам онова, което е очевидно. Бракът ни е мъртъв.

— Добре, хайде да видим. Може би всичко щеше да бъде различно, ако не беше толкова малодушен. Ако не бе настоявал да родя бебе, когато не исках да го сторя. Може би, ако обичаше мен толкова, колкото проклетото си дете…

— Не я намесвай във всичко това — предупредил я Кърт. — Става дума за отношенията между мене и теб. Хайде да се съсредоточим върху тях.

— Как бихме могли да водим нормален разговор, без да я включваме в него, при положение че тя се натрапва във всичко? Всяка вечер удовлетворяваме нейните нужди, терзаем се заради това, че е гладна, тревожим се за мръсното й дупе, за хриповете й, за сополивия й нос. Всяка вечер очаквам да се обърнеш към мен, да изпиташ нужда от мен, от нещо, което бих могла да ти дам…

— Но ти не приказваш за някоя моя любовница! Това е нашето дете! Тя има нужда от нас двамата. Може би, ако беше в състояние да отделиш повече внимание на нея, отколкото на измислената любовна история, която непрестанно витае в главата ти…

— Та аз изразходвам толкова време за нея! Какво, по дяволите, знаеш за това ти! Бавачката закъснява толкова често! Ами когато боледува! И кой ще се грижи за нея, когато след няколко години започнат да се обаждат от училището, че си е ожулила коляното или е изпаднала в друга беда?

— Аз. Тъкмо това се опитвам да ти кажа. — Думите на Тери, поведението й, всичко у нея разкривало на Кърт тъкмо онова, от което той изпитвал ужас — колко много тя ненавижда детето им.

— Ти ли? И това ще послужи като извинение за мъж, който дори не е в състояние да ощастливи съпругата си в леглото? Значи ще бъдеш и баща, и майка на детето ни?

— Точно така. Защо ти е притрябвал такъв мъж, Тери? С какво мога да ти бъда полезен аз сега? Ако наистина се замислиш за това, ще стигнеш до извода, че наистина заслужаваш някой по-добър.

— Заслужавам мъж, който обича само мен! Точно такава беше връзката между нас в началото, помниш ли? Цял ден лежахме заедно в леглото. Мога да те задоволявам по-добре от всяка друга, само ми позволи да го сторя!

— Защо искаш да правиш това? Дори ако сексът помежду ни беше на ниво, Тери, това пак нямаше да бъде достатъчно — той си задал въпроса как се чувства Лиана с бавачката. Дали все още е будна? Кърт се чувствал уморен и нещастен. Искал да се прибере у дома при дъщеря си. — Това не е истински спор между нас, разбираш ли? Не е положение, където би могла да излезеш победител в някой дебат и с това да ме убедиш, че съм направил грешка.

— Дори не желаеш да проявиш най-елементарна любезност към мен, помагайки ми да се справя с болката, която ме измъчва.

— Не искам да те нараня. Не вярвам, че наистина аз съм причината за болката, която изпитваш. Самите обстоятелства са мъчителни. Бракът ни е изчерпан. Сега трябва да продължим живота си, преодолявайки сломените си надежди.

— Ти постъпваш като някоя хитра невестулка. Това е толкова безотговорно. „Обстоятелствата са мъчителни.“ Ха!

— Отговорността ми тук е твърде голяма. Бракът ни беше грешка от самото начало.

— О, той си го признава. Въобще не трябваше да имаме дете!

— Това е единственото нещо, което ме кара да изпитвам гордост.

— Нима не означавахме нещо един за друг? Какво ще кажеш по този въпрос?

— Тери, та това е истина. Между нас никога не е имало нещо повече от секс, а сега и от него не остана нищо.

— Не отричай, че ме обичаш. Само да си посмял.

Кърт се изправи и си тръгна. Тя го последва навън.

— Искам да се разделим. Онова пътуване до Лос Анжелис ще ни даде възможност да опитаме.

— Моля те, Кърт, не ме напускай — тя се опитала да го целуне, ала той се отдръпнал към мястото зад волана. — Мога да бъда и по-добра майка, ако искаш това.

— Ти си добра майка — изрекъл Кърт. — Никога няма да кажа, че не даде всичко, на което беше способна.

— Но настояваш да се разделим.

— Да.

На път за вкъщи Тери опряла ръка на отворения прозорец в колата и отпуснала глава върху дланта си.

— Ще ми обещаеш ли, че няма да предприемаш нищо драстично, преди да се завърна у дома? Не изнасяй вещите си. Ще видим как ще се чувстваш, когато се прибера — след това добави: — Шест седмици е дълъг период от време. Тогава ще видиш колко необходима ще ти бъда.

Кърт й помогнал да подреди багажа в колата си. В началото му било почти невъзможно да повярва, че Тери е заминала. Отново можел да диша. Всички предмети попаднали на местата си, къщата се успокоила, бебето спяло непробудно през нощта, Кърт и бавачката почистили всички стаи, прогонвайки последните остатъци от трескавото й, обезпокояващо присъствие.

Слава Богу, тя си заминала. Кърт осъзнал колко зле се чувства, как се страхува от нея, колко самотен и откъснат от хората е станал напоследък.

Започнал да търси нов дом за себе си и Лиана.

След седмица срещнал Нина край езерото Фолън Лийф.

Тери отново се появила през един уикенд в края на август. Кърт я чакал в хижата. Тя донесла куфарите си и ги оставила на пода, после разперила ръце, за да получи прегръдка, че се е прибрала у дома, и Кърт се постарал да я посрещне според очакванията й. След това я сложил да седне на канапето.

— Докато те нямаше, аз изнесох багажа си оттук, Тери.

— Какво?

— Взех под наем апартамент в Инклайн Вилидж.

— Почакай малко, по дяволите. Напуснах те само временно, за да имам време да обмисля положението. Реших да се върна. Можем да се справим с всички проблеми пред нас, Кърт. С работата, с бебето. Ще постигнем онова, което и ти, и аз искаме.

— Аз не мисля така — той й позволил да си мисли, че тя го е изоставила. Вече не го било грижа до каква степен Тери залъгва себе си.

Тя поклатила глава и се намръщила.

— Направи нещо много лошо.

— Обзавел съм съседната стая за бебето. Искам да кажа, че днес тя е тук. В момента спи. Мислех, че ти би желала да я видиш. Ала ще се чувства по-добре с мен. Зная, че трябва да се съгласиш с това.

— Коя е тя?

— За кого става дума?

— За кучката, при която си избягал.

Кърт не отговори и тя продължи:

— Ти не си от типа мъже, които могат да предприемат такава стъпка без чужда помощ. Прескачал си от една жена при друга, докато Тери я е нямало да те топли нощем, ала, скъпи, забравил си едно нещо: никой не може да нарушава обещание, което е дал на Тери. Няма да ходиш никъде.

Кърт се изправил.

— Преселих се в Невада, докато те нямаше. Ще получа развод. Би могла да приемеш това положение като нормален човек и да продължиш да виждаш детето си, а можеш и да изпаднеш в истерия и да се нараниш.

— Кърт, защо постъпваш така?

— Вече казах всичко. Ще взема бебето със себе си. Сега можеш да я посетиш и да й кажеш „Довиждане“. Ще се споразумеем по някакъв начин, така че ще можеш да я виждаш, след като осъзнаеш как всъщност би трябвало да се държиш.

Тери помълчала известно време и заявила:

— Бих искала да видя Лиана.

— Приемаш разумно думите ми — казал Кърт. — Просто нямам думи да изразя колко много съм ти благодарен за това. — Той си бе представял тази сцена десетки пъти и тя винаги бе протичала по-драматично. Кърт тръгнал с нея към коридора; не му се искало да остави Лиана при Тери, ала не могъл да измисли под какъв предлог да й откаже.

— Позволи ми да отида при нея, Кърт. Искам да видя лицето й, когато я събудя.

Той се съгласил, потискайки инстинктивното си желание да каже „не“. Тази жена все пак била майка на Лиана.

Кърт седнал на канапето във всекидневната стая и зачакал Тери да се върне с детето. Чакал по-дълго, отколкото би желал, опитвайки се да бъде справедлив — трябвало да й даде достатъчно време да остане насаме с детето си, да осъзнае, че може би си взема „довиждане“ за доста дълго време.

— Тери! — извикал накрая той, ала никой не му отговорил.

Надникнал в коридора, оставяйки на Тери още няколко секунди да се появи. Изминала минута, още една. Кърт почукал по вратата на спалнята.

— Всичко ли е наред вътре?

— Ами не зная — прозвучал раздразнено гласът на Тери. — Тя просто…

Защо не чувал обичайните звуци, издавани от дъщеря му?

— Пусни ме да вляза, Тери. Отключи вратата.

— Не разбирам — измърморила Тери и най-сетне се появила до вратата. Раменете й се повдигнали смешно. — Тя просто не иска да става.

Кърт се втурнал в стаята. Лиана лежала в креватчето си, похлупила лице към дюшека, а малкото й телце било покрито с леко одеяло. За миг погледът му останал прикован в нея. След това докоснал гръбчето й. Тя останала неподвижна. Сърцето на Кърт спряло да бие.

Пристигнал лекарският екип, след това следователят. Кърт почувствал, че съществото му се разпада. Ридаейки, той им разказал, че Тери е убила тяхната дъщеря. Те изслушали неговата версия по случая, след това версията на Тери. Скоро Кърт разбрал, че е победила тя. Той не бил видял нищо със собствените си очи. Хората от екипа го потупали по рамото, опитали се да утешат потъналата в скръб Тери, която седяла толкова притихнала и бледа на канапето, че й направили инжекция, за да смекчат предизвиканата от шока реакция. Никой не знаел коя е причината за синдрома на внезапната детска смърт. Никой не би могъл да предприеме нищо, за да го предотврати.

Кърт Скот загинал този ден заедно с дъщеря си.

Онази възглавница в ъгъла… Той знаел, че го е направила Тери.

На следващия ден, докато Кърт седял във всекидневната стая, погълнат от ярост и скръб, някой започнал да чука по вратата и не престанал, докато той не можел повече да издържа непоносимия шум. Станал и отворил вратата. Облечена в яркочервена рокля, с лице, изкривено от омраза, и чувството, че Кърт е нейна собственост, Тери нахълтала в стаята.

— А сега да поговорим за онази кучка, с която се срещаш — казала тя.

Кърт й обърнал гръб и излязъл навън. Избягал от Тахо. Избягал от Нина, която била в опасност заради него.

А Тери започнала да го търси, както той бил убеден, че ще стори.

17.

Нина седна върху скалата в сянката на смърча, откъдето се разкриваше изглед към Изумрудения залив Емърълд, очаквайки да намалее ужасът от онова, което й бе разказал Кърт. Едва тогава щеше да бъде в състояние да мисли.

По-надолу в скалите млад японец фотографираше приятелката си. Вятърът бе отметнал тъмната й коса назад, момичето се усмихваше срещу слънцето, докосвайки с ръка топлия гранит. Зад нея десетки мили наред се простираше езерото Тахо — студени, дълбоки води, блещукащи в следобедното слънце. Те виждаха само красотата му, не ужасните, изпълнени с тайни глъбини.

Нина знаеше, че трябва да направи решителен избор. Да му повярва или да не му повярва? Ако вземеше решение да му повярва, отговорностите, които щяха да последват, бяха толкова тежки, че тя не беше сигурна дали ще може да ги понесе.

Ако разказаното от Кърт беше истина, той бе претърпял удар, какъвто малцина можеха да преодолеят. Беше се опитал да избяга, ала Тери бе продължила да го търси като някаква харпия, а гладът й за отмъщение все още не бе заситен. С течение на годините бе устроил живота си в изгнание, който Тери отново бе унищожила чрез своята смърт. Тери беше убила детето им, беше го измъчвала, почти докарвайки го до лудост. Той продължаваше да се крие не само за да защити себе си, а защото искаше да предпази Нина. А тя не бе узнала нищо за саможертвата му. Тя го бе презирала.

През всичките тези година Нина бе продължила да живее, променена от запознанството си с него, както и от болката, че го бе изгубила така внезапно, ала Кърт също бе живял далеч от нея. Тя имаше още няколко години живот на тази земя, а колко от тях бе прекарала отделно от Кърт. Как въобще й бе дало сърцето да си помисли, че няма да го види никога повече!

Тя си припомни пръстите му — грациозни, дълги пръсти, — големите му длани, които покриваха толкова много клавиши. Той свиреше фугите на Бах, тези сложни мелодии, изпълнени с контрапункти, в които отделните акорди бягаха един от друг… fugue — латинската дума за фуга означаваше „бягам“.

Ако наистина му вярваше, трябваше да му помогне. Поне това й беше безпределно ясно.

Пъхна треперещата си ръка под блузата и докосна гладкия стар белег. Не беше сигурна дали има достатъчно сили за това.

Ако наистина му вярваше, първо трябваше да се пребори с Рийзнър, още преди да започне да работи в полза на Кърт, а адвокатът щеше да направи всичко възможно да я нарани. Мат бе реагирал зле на тази идея. Дори може би щеше да я помоли да се изнесе от къщата му. Пол… може би щеше да изгуби Пол. Адвокатската й практика щеше да пострада. Щеше да изглежда като глупачка. Жена защитава бащата на незаконното си дете! Как щеше да се отрази това на Боби, който бе достигнал толкова уязвим етап в развитието си?

Туристите продължиха да се катерят по скалите. За миг Нина остана сама, обърнала лице към огромната водна маса. Езерото приличаше на огромен котел, пълен със синя енергия, чието излъчване замъгляваше въздуха над водната повърхност, защитена от зъберите на планините.

Нима тя можеше да разгледа случая безпристрастно? Ако Кърт не бе убил Тери, то престъплението бе дело на друг човек, който по всяка вероятност бе свързан с филма… странно, тя никога не бе мислила за филма по този начин, ала основната мисъл, изразена от Тери в произведението й, беше, че в Тахо се крие сериен убиец. Досега тази версия й бе изглеждала несериозна.

Може би наистина съществуваше опасност. Тя не беше амазонка, пъхнала кама в пояса си, преследваща кръвожаден тигър. Нина беше майка.

Ами… ако въпреки вярата си в казаното от Кърт изгубеше делото? Как щеше да живее след това?

Възможно ли бе той да лъже и разказът му да е само хитра измислица, събуждаща съчувствието й? Ами ако спечелеше делото, а той бе излъгал? Ами Боби? Щеше ли сигурността на сина й да бъде гарантирана? Нима сега не го заплашваше нищо само защото Кърт се намираше в затвора и не знаеше за съществуването му? Ами ако Кърт научеше за сина си, какво щеше да се случи после?

Ако Кърт лъжеше и наистина бе убил Тери, а Нина откриеше това по-късно… тя щеше да бъде унищожена в емоционален план. Той все още имаше власт над нея.

Доводите срещу решението да не поема защитата на Кърт бяха толкова убедителни — как би могло нещо да натежи повече от тях?

Причините, поради които искаше да му помогне, бяха толкова незначителни, че просто се губеха сред оглушителния тътен на предупрежденията, гърмящи в ума й. Може би — просто може би — Кърт наистина беше невинен и тя можеше да спаси бащата на Боби. След това един ден те можеха да се срещнат — Боби и баща му, Боби най-сетне щеше да се почувства цялостна личност, а Кърт щеше да получи изумителен подарък, който щеше да изкупи толкова много неща…

Наистина, доводите, които я караха да се бори за Кърт, бяха само думите на едно малко момче: „Моля те, мамо, ти трябва да му помогнеш.“ Съвсем неубедителни. Все пак съществуваше съвсем малка вероятност те тримата да бъдат… щастливи. Нима можеха да се върнат дванадесет години назад, дори ако Кърт беше на свобода? Наистина ли Нина се осмеляваше да си мисли такива неща?

Странно как мисълта, че тримата ще бъдат заедно, се разплиска като хладка вълна в ума й, прогони съмненията, смекчи и успокои ужаса й. Проникна в ъгълчетата, където бяха скрити силите й, находчивостта, куражът, упоритата й воля да открие истината. Тази мисъл събра всичките й сили ведно, изчисти съзнанието й от объркаността и нерешителността.

Това беше предизвикателството, повлияно толкова дълбоко от личния й живот. Тя се бе подготвяла за него през всичките тези години, без дори да го знае. Сега не би могла просто да обърне гръб и да се отдалечи.

Беше изминал цял час. Нина почувства, че мускулите й са сковани. Кракът й бе съвсем изтръпнал. Тя го раздвижи предпазливо, изтърпявайки леката щипеща болка, без да откъсва очи от езерото.

Вече беше взела решение. Щеше да се бори.

На първо място Джефри Рийзнър.

Няколко от клиентите на Рийзнър бяха потърсили нейните услуги, по всяка вероятност защото хонорарът й беше по-малък, а може би, надяваше се тя, защото бе по-добра. Рийзнър вземаше двеста долара на час плюс разноските по делото, много висока цена за по-голямата част от населението, тук хората изкарваха прехраната си като наемни работници на различни места в планините. Нина често приемаше предварително уговорен хонорар за услугите си; това караше клиентите й да изпитват огромна радост, защото можеха да й се обаждат по телефона, без да ги е грижа, че часовникът отброява минутите. Разбира се, след като заплатеше наема за офиса плюс другите разходи, често откриваше, че бе работила за няколко долара на час.

Въпреки това Рийзнър бе изгубил няколко от клиентите си, които бяха предпочели нея, а това само наливаше масло в огъня на антагонизма помежду им.

А сега Нина бе взела решение, с което щеше да му предостави неопровержимо основание за непрестанни оплаквания. Тя не би могла да помогне на Кърт, ако не вземеше под свой контрол защитата му.

Нима не беше неетично така очебийно да отмъкне клиент от колегата си? Въобще чувал ли бе някой за случай, при който адвокатът поема защитата по дело, където има вероятност да бъде призован като свидетел?

В подобен случай адвокатът имаше нужда от друг адвокат, такъв, който специализира в джунглата от двусмислени правила и разпоредби, известни под названието съдебна етика.

Върнала се в кабинета си, Нина води разговор с потенциален нов клиент и му отказа услугите си. Беше си припомнила, че съществува гореща правова линия със Щатската колегия на Калифорния — всеки адвокат можеше да направи анонимно телефонно обаждане дотам и да получи съвет в областта на съдебната етика.

Като правило Нина се стремеше да стои по-далеч от Щатската колегия на Калифорния. Официалната й функция беше да подпомага адвокатската общност в щата. Ала на нея й се струваше, както и на много други нейни колеги, че деветдесет процента от дейността й е свързана с налагане на наказания над адвокати, а останалите десет процента се изразяваха в писане на материали за обществено порицание, суспендиране, дисциплинарни наказания и лишаване от адвокатски права на юристи; всички тези статии Колегията щателно публикуваше в издавания от нея вестник. Всеки месец Нина четеше подробности за падението на десетки свои колеги, надявайки се, че нито едно от посочените имена няма да й бъде познато. Щатската колегия беше като ревизор: капризна, склонна към конфискации и непреодолима.

И все пак в отговор на анонимното си обаждане Нина можеше да получи безплатен съвет от хора, които би трябвало да познават добре тази част от правната материя. Тя надлежно плащаше на Колегията годишна такса от четиристотин седемдесет и пет долара. Беше дошло времето да провери дали професионалната организация можеше да й бъде полезна, след като толкова време бе получавала парите й.

Нина затвори вратата след себе си, намери телефонния номер в Сан Франциско. Телефонът звъня дълго време, след това от телефонната централа я помолиха да почака. Най-сетне я поздрави сърдечен мъжки глас:

— Здравейте. Разговаряте с представител на Щатската колегия.

— Бих искала да ме прехвърлите на горещата линия, свързана с проблеми по професионалната отговорност. — Тази линия би трябвало да бъде наречена „Вонящата“. Недоволни клиенти се обаждаха на нея, давайки под съд адвокати, арестувани за кормуване в пияно състояние или поставени под наблюдение от полицията заради това, че са се ползвали от попечителския фонд на клиента.

— Вие член ли сте на Щатската колегия?

— Да.

— В такъв случай ще ви прехвърлим на горещата линия, госпожо адвокат. — Нина изпитваше дълбоко недоверие към бодрия мъжки глас, с който бе разговаряла.

След малко прозвуча друг глас — тъкмо такъв, какъвто бе очаквала: нетърпелив, уморен от проблемите на света, подозрителен. Говореше жена.

— Горещата линия.

— Аз… бих желала да ви задам два въпроса, свързани с професионалната етика. Разбира се, ако това е възможно.

— Трябва да ми оставите името си, както и телефонния си номер и след известно време ще ви се обади наш представител.

Да им съобщи името и телефонния си номер? Къде отива тогава анонимността? Ала телефонният глас звучеше толкова авторитетно, че Нина послушно разкри самоличността си, после попита:

— Кога… хмм… бих могла да очаквам да ми се обадите с отговор?

— Днес — отговори гласът и прекъсна разговора. Нина постави телефонната слушалка на мястото й. Щеше й се въобще да не се бе обаждала.

Застана до прозореца, от който се виждаше езерото, и впи поглед към връх Талак. В подножието снегът бе започнал да се топи и се виждаха парчета гранит. Няколко мили надолу към езерото, в северозападна посока, накъдето се бе отклонил погледът й, се намираше изумруденият залив Емърълд, а зад него, скрито зад неголямо възвишение, беше езерото Фолън Лийф. Откакто се бе преместила да живее в Тахо, Нина никога не бе посещавал хижата, където се бе запознала с Кърт.

Сенди влезе в кабинета й с цяла папка документи в ръце.

— Трябва да ги прегледате и да ми ги предадете в четири и половина. Така ще мога да направя копия и да ги изпратя по предназначение.

Сенди промени часа на срещата й в Карсън Сити късно следобед. Нина си представи как множество разтревожени адвокати в цяла Калифорния очакват специалното телефонно обаждане, пропускайки делата си в съда, края на важни заседания, срещи за вземане на компромисно решение по наболели въпроси. Тя се замисли за Щатската колегия, която трябваше да им даде отговор, правейки внушителни разходи за междуградски телефонни разговори. След това си помисли за годишната такса, която плащаше в Колегията.

Ала когато в четири часа и тридесет и пет минути Сенди я свърза с горещата линия, Нина изпита моментна паника. Тя по собствено желание бе привлякла вниманието на органа, управляващ 150 000 адвокати от щата Калифорния, върху неизвестната си личност. Щатската колегия — мистериозното, могъщо присъствие, което раздава справедливост и наказва онези, които не се страхуват от нищо друго на света. Органът, който може да Отнема Адвокатски Права.

— Благодаря, че отвърнахте на телефонното ми обаждане — изрече смирено Нина.

— Удоволствието е изцяло мое, госпожо Рейли. С какво мога да ви бъда полезна? — поинтересува се уверен глас на млада жена, звучащ спокойно, ала въпреки това обезпокоително. Защо сега бе толкова уравновесен? Какви ли новини за беди и катастрофи обикновено съобщаваше тази дама със спокойния си глас?

— Бих искала да ви задам два незначителни… хммм… хипотетични въпроса — каза Нина.

— Разбира се.

— Добре, нека приемем, че бих желала да представям някого по случай с извършено криминално деяние, ала съществува вероятност да бъда призована като свидетел по делото. Всъщност аз не смятам, че би трябвало да бъда призована, тъй като не разполагам с преки сведения, но прокурорът би могъл да помисли, че зная нещо, свързано с мотива или със… Хмм… res gestae. Разбирате ли, всичко, което се е случило преди престъплението, движенията на подсъдимия и така нататък. Ясно ли се изразих? Бихте ли могли да ме осведомите…

— Адвокатът като свидетел — прекъсна я нечовешки увереният глас. — Госпожо Рейли, бих ви насочила към Правило 5–210 от Правилника за професионално поведение. Като правило адвокатът няма право да представя клиента, ако съществува вероятност адвокатът да бъде привлечен като свидетел по същото дело.

— О, отрицателният отговор вече ме смаза…

— Ала третото изключение към това правило би могло да представлява интерес за вас, госпожо Рейли. Адвокат може да представлява клиент и същевременно да бъде призован като негов свидетел, ако клиентът предварително е дал писмено съгласие за това, като документът е нотариално заверен.

— О!

— Какъв е вторият ви въпрос?

— Хмм да, всичко това, естествено, е хипотетично съществуваща възможност, разбирате, нали…

— Естествено, госпожо Рейли. И така — какъв е вторият ви въпрос?

Нина изпита чувството, че отминаващите секунди я притискат с огромна тежест, сякаш гласът бе така съвършено безценен, че нито миг, нито сричка, изречена от него, не трябваше да отидат на вятъра. Може би понякога клиентите й изпитваха същото чувство при срещите си с нея.

— Добре, да приемем, че желая да представям същия този клиент, ала той вече е наел друг адвокат. Клиентът обаче желае да смени адвоката си. Зная, че съществува някакво правило, свързано с привличане на чужд клиент…

— Да, наистина съществува. Правило 5–2100. Забранено ви е да поддържате правни взаимоотношения по същото дело с личност, представяна от друг адвокат.

Нина чакаше. Учеше се. Гласът й съобщаваше първо лошата новина, след това идваше ред на добрата.

— Ала може би е необходимо да се консултирате с изключенията към правилото, визирани в параграф С, алинея 2. Не са забранени правни взаимоотношения с независим адвокат, пожелани от клиента, въпреки че той е представян от друг адвокат.

— Това се отнася за случая, когато клиентът сам изяви желание и започне дискусия за смяна на адвоката, който го представя — каза Нина. — Разбирам.

— Би трябвало да осъзнавате факта, че Щатската колегия не дава правни съвети, тя просто предоставя информация, свързана със съдържанието на действащите правилници — заяви гласът. — Бихте ли искали да ви посоча съдебни дела, при които са били използвани съответните правила?

— Не, благодаря — отговори Нина. — Помощта ви беше много ценна за мен.

— Щатската колегия е на вашите услуги — припомни й дамата от Щатската колегия. Изпитвайки чувство за вина, Нина за миг изпита наслада от властта, която таксите, умножени по броя на адвокатите в Калифорния, имаха над Колегията. Разполагайки с толкова много пари, всички адвокати можеха да се оттеглят на своя малък остров, изпълнен със спорове и разпоредби; така те щяха да оставят намира останалите хора по света.

Написа няколко изречения до схематичната рисунка, която бе надраскала по време на разговора: нервен дребен човек, протегнал ръце към дебела, самодоволна и опасна горила. Задаваше си въпроса дали Щатската колегия бе направила запис на телефонното й обаждане. По всяка вероятност вече се намираше в някакъв компютърен файл. Въпросите й бяха прилежно записани и Колегията щеше да си припомни за тях, ако това станеше необходимо.

Привлекателната страна на тази процедура беше следната: Нина можеше да докаже, че се е обаждала до Щатската колегия, преди да започне работата си по случая. Тя бе осигурила защита на тила си; същото се бе опитала да стори и дамата от Щатската Колегия, заявявайки в края на разговора, че предоставя единствено правна информация, а не юридически съвет по конкретен случай. Това очевидно бе абсурдно. Всъщност Нина реши да спори по този въпрос, ако това се окажеше наложително.

Много често съзнанието на адвокатите е обзето от такива параноични мисли.

18.

Нина се обади в затвора. Имаше и вечерни часове за посещение на задържаните.

След вечеря тя отново отиде да се срещне с Кърт. Беше дошло време да задейства цялата машина по делото.

— Нина Рейли желае да посети Кърт Скот — изрече тя по вътрешния телефон.

Измина минута без отговор.

— Негов адвокат е Джефри Рийзнър.

— Аз просто съм дошла на посещение при него.

— Щом твърдите така, госпожо Рейли. — Дежурният подаде звуков сигнал и вратата се отвори. Нина си зададе въпроса дали Джеф Рийзнър бе узнал за предишното й посещение тук.

След няколко минути тя отново беше в тясното посещение за посетители, гледайки през стъклото Кърт Скот. Той изглеждаше загрижен също както и тя.

— Как си? — попита Кърт.

— Мисля упорито по един въпрос.

— Всъщност не очаквах да се върнеш.

— Трябваше да реша дали ти вярвам или не.

— Моят адвокат не ми вярва. Ти защо ми повярва?

— Твоят адвокат не те познава.

Тялото му леко се отпусна. Тя видя какъв жесток контрол бе наложил той над себе си и колко малко свобода си позволяваше.

— Знаеш ли, че веднъж се опитах да те намеря, няколко години след като напуснах Тахо. Тогава се чувствах сравнително сигурен в безопасността си. Това бяха годините, когато Тери се бе вдълбочила в работата си и не можеше да отдели много време за хобито си да ме преследва, измъчвайки всички хора, които ме бяха познавали. Ти живееше в Сан Франциско и разбрах, че си се омъжила.

— Много мило, че си се опитал да ме откриеш.

— Но сега, след като пристигнах тук, се намесих отново в живота ти. Истината е точно такава, нали?

— Да — отвърна тя. — Но ти вече си тук.

— Като кал по обувките ти.

— Като гръмотевична буря. Ако някоя светкавица не подпали къщата ми, моята градина около нея ще стане прелестна.

Толкова много неща останаха неизказани между тях. Той я познаваше по-добре от всеки друг, макар че времето, което бяха прекарали заедно, бе така кратко. Нина зърна усмивката върху леко потрепващите му устни, видя как очите му се запалиха и с пределна яснота си спомни какво той бе представлявал за нея.

— Как се отнасят тук към тебе? — попита Нина с възможно най-обикновен тон.

— Попитах дали мога да внеса в килията си електрическа йоника със слушалки, за да се упражнявам. Страхуват се, че ще използвам клавишите като оръжие.

— О, не.

— Пръстите ми постоянно искат да се движат по клавишите. Свиренето им липсва. Но вероятно не бих могъл да създавам музика тук дори и ако се бях опитал да го сторя.

— Какъв беше животът ти в Германия?

— Загубих работата си. Хазяинът ми даде апартамента под наем на друг човек и оставих вещите си на съхранение при него. За момента съм се погрижил за останалите неща, за които съм поел отговорност. Едва преди две години престанах да се крия и отново започнах да свиря. Образът на Тери избледняваше от ума ми. Помислих си, че най-сетне ме е забравила, но въпреки това използвах чуждо име — просто за всеки случай.

— За коя дата е насрочен процесът?

— Петнадесети юли. Господин Рийзнър не смята, че той ще продължи повече от две седмици.

— Остават само два месеца дотогава. Ще имаш ли достатъчно време да се подготвиш?

— Той казва, че случаят е прост. Всъщност не сме разговаряли много. Наистина ли случаят е прост, Нина?

Това бе изречението, което тя очакваше от толкова време, израз, който той бе употребил по собствена воля, подсказващ, че Кърт не изпитва пълно доверие в Рийзнър.

— Нямам право да разговарям с теб по въпроса за това кой ще те представя по делото, тъй като наетият от теб адвокат е Рийзнър — изрече решително тя.

— Какво? За какво приказваш?

— Ако ти изявиш желание да проведем разговор по въпроса за това кой ще поеме защитата ти на делото, бих могла да разговарям с теб, ала не ми е позволено самата аз да започвам подобен разговор.

— Намекваш нещо — каза Кърт. — Проклет да съм, ако мога да разбера какво е то.

— Разбира се, че можеш.

Той се замисли.

— Добре, аз желая да започнем разговор, обсъждайки онова — започна той, — за което каза ти.

— Ако смяташ, че Рийзнър не е достатъчно добър адвокат за теб, ако си на мнение, че би желал да потърсиш друг човек, който е в състояние да поеме защитата ти и заявиш твърдо това свое намерение, бихме могли да обсъдим този въпрос.

— Не искам той да ме защитава. Нямам доверие в него. Ала изглежда, че нямам друг избор — Нина анализира думите му по отношение на юридическото им съдържание и реши, че те са достатъчни.

— След като повдигна този въпрос — подчерта тя, — бих искала да обясня, че Рийзнър не е единственият ти избор.

— Но той получи всичките ми пари.

— Ще бъде задължен да върне неизползваната част от тях.

— Познаваш ли този човек?

Щеше й се да отвърне: „Да, за съжаление“ — ала не би могла да критикува Рийзнър, затова отговори:

— Да.

— Тогава сигурно знаеш, че той няма да ми позволи да го сменя с някой друг.

— В крайна сметка ще трябва да го направи. Що се отнася до финансовата страна на въпроса, аз ще те представям, без да получа в аванс част от адвокатския си хонорар — заяви Нина и побърза да добави: — Разбира се, можеш веднага да ми платиш, след като Рийзнър върне парите ти, удържайки своя хонорар — последното изречение я накара да се почувства така, сякаш се спускаше по водопад, затворена в дървена бъчва.

Лицето на Кърт потрепера под напора на множество емоции.

— Трябва да те предупредя, че съществуват редица пречки, произтичащи от желанието ти да промениш адвоката си сега. Вероятно ще възникнат спънки от страна на господин Рийзнър, докато получа документите по делото, както и останалата част от парите ти. Всъщност може да се наложи да водим открита битка. Ти ще трябва да депозираш искане до съда, че желаеш да наемеш мен като свой адвокат. Съществува вероятност да бъда призована като свидетел по делото. Ти трябва да ми дадеш писменото си съгласие, че си уведомен за това и разбираш този факт, ала въпреки това желаеш аз да поема твоята защита.

— Не зная дали в действителност желая да я поемеш ти.

Нещо в нея прошепна: „Добре, направих всичко, каквото можах.“

— Разбирам. Той е много по-опитен от мен. Сигурна съм, че ще се справи добре. Забрави, че съм ти предлагала подобно нещо — веднага отвърна тя, накърнената й гордост мяташе огнени искри.

— Може би си мислиш, че постъпих така, защото смятам, че си слаб адвокат, Нина?

— Ами…

— Разговарях за тебе с няколко от останалите затворници. Ти си уважавана личност в Тахо след последния случай, по който си работила. Поне някои от онези хора изпитват уважение към тебе. Зная, че си достатъчно добра. Но нима не разбираш? Твърде много мъка ти причиних.

— Не се тревожи за мен. Мога да се справя с положението.

— Не се обвързвай с мен. Аз съм…

— Обречен ли? Не и когато аз съм на твоя страна, приятелю.

Той поклати глава, ала Нина забеляза искрицата надежда в очите му.

— Значи вярваш, че съм невинен?

Нина не можеше да го погледне в очите, докато му отговаряше.

— Ще ми се да вярвам, че е така. Останах с чувството, че казваш истината, затова заслужаваш добра защита.

Докато тя приказваше, кървавият труп на Тери, проснат на пода в студиото, се надигна като привидение върху стъклото пред нея и обви лицето на Кърт като ужасяваща червена маска на някой воин. Може би Кърт я лъжеше. Може би оклеветяваше паметта на Тери. Непоколебимо кътче в ума й все още й нашепваше: „Ако си го направил ти, Кърт, аз ще…“

— Ти също си се променила, Нина. Все питам себе си защо ми предложи да направиш това.

— Искам да ти помогна, имам лична причина за това — тя наруга себе си наум. Как щеше да възприеме това изявление той? Не биваше да предизвиква никакви въпроси. Ами ако разбереше чрез нея за съществуването на техния син? Боби трябваше да остане далеч от всичко това. Кърт никога нямаше да научи за него, ако не получеше оправдателна присъда.

— Благодаря за желанието ти да ми помогнеш. Не съм сигурен, че това е правилната стъпка, която трябва да предприемеш. Все пак ми обясни как да съобщя на онзи глупак Рийзнър, че се отказвам от услугите му?

По всяка вероятност Кърт беше изпратил още на следващия ден подписан от него формуляр с иск за смяна на адвоката заедно с писмо, с което изразяваше желанието си да получи неизразходваната сума. Няколко минути преди пет часа в понеделник, тъкмо когато Нина и Сенди миеха кафеварката и прибираха книгите в библиотеката, факсът се включи и започна да предава. Първо излезе едно писмо, след него второ.

Първото писмо беше от адвоката Джефри А. Рийзнър, което й съобщаваше с възхитителна лаконичност:

Скъпа госпожо адвокат Рейли,

Докладвах за срамните нарушения, допуснати от вас по отношение на професионалната етика, до Щатската колегия на Калифорния. Надявам се, че скоро ще получите съобщение оттам. Прилагам копие на писмото, което съм изпратил до Колегията.

Връщам ви, без да подпиша, формуляра за тъй наречената „Смяна на адвоката“. Тя е подготвена от вас и клиентът ми е подписал формуляра, след като е бил подложен на манипулации от ваша страна. Съветвам ви незабавно да преустановите опитите си за по-нататъшна връзка с моя клиент. Моля, въздържайте се да възпрепятствате по друг начин работата ми с него. За ваше сведение, уведомявам ви, че възнамерявам да ви дам под съд за незаконна намеса от ваша страна, водеща до нарушаване на вече сключен договор.

Искрено ваш,

Джефри Рийзнър

Нина прочете приложеното писмо, адресирано до Щатската колегия на Калифорния. Рийзнър я бе съсякъл, разрязал на парчета и обезглавил, използвайки безупречни в юридическо отношение изрази.

Сенди четеше мълчаливо заедно с Нина. Когато двете стигнаха до края, Сенди поднесе коментара си:

— Наистина го карате да пуска пяна на уста.

— Очаквах, че ще бъде така — отговори й Нина. — Искането за смяна на адвоката, както и придружаващите го декларации са записани на магнетофона, Сенди. Утре сутринта ги отпечати и изпрати документите. Искам да ги получат колкото е възможно по-рано.

— Още един случай на убийство — подчерта Сенди и сви устни. Нина очакваше останала част от отрицателната й реакция.

Ала Сенди изрече единствено:

— Хайде да отвърнем на онзи клоун.

След няколко дни пристигна писмото от Щатската колегия. Съобщаваха на Нина, че е под наблюдение във връзка с оплакването на Рийзнър. Уведомяваха я, че работата е сериозна. Даваха й срок от десет дни да отговори писмено и да приложи всички доказателства в своя полза, с които разполагаше. Рийзнър наистина бе направил великолепен разчет.

Нина разгледа дългата декларация, която беше подала във Върховния съд, подготвяйки се за разглеждане на делото на следващия ден. Прочете я втори път. Милн нямаше да приема свидетелски показания. Щеше да вземе решение въз основа на документите, предложени от двете страни, както и в зависимост от аргументите, които щяха да изтъкнат тя и Рийзнър.

Това наистина беше прекрасно.

Нина носеше обувки с изключително високи токове. Беше облечена в най-официалния си черен костюм, закупен от бутика „Нордстром“. На раменете имаше подплънки внушителни като жилищен блок — просто случаят го изискваше.

— Вземи му душата — каза Сенди, взе чадъра си от поставката и излезе от кабинета, потъвайки сред проливния дъжд.

Въпреки цялата борбеност, която Нина бе съхранила за случая, разглеждането на делото се оказа просто. Милн дори не й даде думата.

— Господин Рийзнър — заговори съдията Милн, — просто трябва да приемете факта, че сте уволнен от клиента си. Госпожа Рейли е защитила добре… фланговете си в представената от нея декларация. Не констатирам случаи на нарушаване на правната етика. Понякога се случва клиентите да сменят адвокатите си.

— Само когато са манипулирани от алчни за пари преследвачи…

— Достатъчно.

— Тя не може да посещава затвора и като блудница да измъква работата от ръцете на…

— Господин Рийзнър — прекъсна го Милн. — Наказвам ви да заплатите глоба в размер от петстотин долара на госпожа Рейли заради обидата, която й нанесохте. Освен това ще постановя вие да заплатите съдебните разноски плюс разходите за различни такси, ако има такива, които господин Скот е поел, бидейки принуден да депозира иска си в съда. Освен това постановявам незабавно да му върнете остатъка от сумата, която сте получили от него, след като задържите своя хонорар. Изисквам също така подробна сметка за вече похарчената сума. И ще ви помоля в качеството си на член на Щатската колегия да се извините на госпожа Рейли за необоснованите обвинения, които сте отправили към нея.

— Това ще стане на куково лято!

— Какво казахте, господин Рийзнър?

— Заявих, че това ще стане на куково лято, Ваша чест.

— След този отговор стойността на глобата възлиза на хиляда долара, които трябва да изплатите в срок от пет дни — обяви Милн. — Моля, стенографите да осигурят запис от разглеждането на делото. Съдебното решение да бъде препратено на Щатската колегия за щата Калифорния. Следващото дело, моля.

— О, господин Рийзнър — изрече Нина изпод чадъра си, застанала на паркинга, докато адвокатът отключваше своето БМВ.

Той обърна лице към нея, посинял от гняв, а внимателно сресаната му коса сега падаше като мокри макарони по челото му.

— Какво искате, дявол да ви вземе?

Тя си припомни за Рийзнър и неговата пура — как неотдавна се бе разположил зад бюрото си от черешово дърво, обиждайки и нея, и Сенди.

— Просто не искам да се тревожите. Нямам нищо лично срещу вас. Прощавам ви за всичко. Ако не сте в състояние да изплатите финансовата санкция веднага, мога да удължа срока за това.

Рийзнър включи колата си на задна скорост и изпод гумите й изхвърчаха потоци дъждовна вода. Нина светкавично се отстрани от пътя му и помаха мило с ръка, когато гумите буквално прогориха асфалта от пътя.

На следващата сутрин пред вратата на сградата, където се намираше кабинетът й, Нина срещна своя хазяин — енергичен възрастен мъж на име господин Гант, който бе заел двете по-големи помещения в отсрещната страна на коридора и ги използваше като кабинети на кантората си за търговия с недвижима собственост.

— Здравейте — поздрави я бодро господин Гант. — Как сте? — След това добави: — Съжалявам за онази статия. Просто гледайте в очите онези, които се опитват да ви усложнят живота заради нея. Проклети репортери — той излезе от коридора и я потупа по рамото.

— Хей, Сенди, за каква статия става дума? — попита Нина, след като влезе в кабинета си и остави куфарчето си върху креслото за клиентите.

Новият брой на ежедневника „Тахо Мирър“ лежеше върху бюрото на Сенди. Тя го посочи с пръст, сякаш не й се искаше да го докосва.

— Ще ви се прииска да потърсите услугите на наемен убиец — измърмори секретарката. — Познавам човек, добър в тази област.

— Твоят брат или твоят племенник? — попита Нина. — Надявам се, че се шегуваш.

— Аз никога не се шегувам — отвърна й Сенди.

Нина взе чаша кафе и седна пред обичайната купчина от съобщения и документи, които трябваше да подпише. Не им отдели никакво внимание, вместо това отвори вестника.

Статията за нея беше на първата страница.

Според оплакването, подадено от Джефри Рийзнър, изтъкнат адвокат по криминално право и партньор в известната местна фирма „Каплан, Самп, Пауъл и Рийзнър“, Рейли е нарушила редица правила на професионалната етика, постановени от Щатската колегия. Тези правила регулират поведението на всички юристи в щата Калифорния. Ако след извършеното разследване се докаже, че обвиненията са основателни, Рейли може да попадне под ударите на съдебни санкции и други дисциплинарни наказания, включително и възможност за лишаване от адвокатска практика.

В оплакването се твърди, че Рейли е убедила съдията Къртис Милн от Върховния съд на Ел Дорадо да й позволи да заеме защитата на Кърт Скот, който понастоящем очаква съдебен процес, на който ще бъде подсъдим за извършване на убийство.

Не влиза в кръга от пълномощия на Рейли да се намесва в случая Скот, продължава оплакването, тъй като тя е използвала неоправдано от правна гледна точка влияние, убеждавайки Скот да се откаже от услугите на компетентния адвокат, когото вече бил наел. Очевидно между Скот и Рейли е съществувала връзка, която е обект на семейното право. Те двамата имат единадесетгодишен син.

Освен това в оплакването се изтъква, че Рейли е свидетел по делото, който ще дава показания на съдебния процес. Заместник областният прокурор Колиър Хелоуел, официално назначеният прокурор по делото, отказа да даде коментар, заявявайки, че окончателният списък на свидетелите все още не е уточнен. Макар че правилата на Щатската колегия не забраняват изрично адвокатът да бъде свидетел по делото и същевременно да представя една от страните, Рийзнър смята, че това е извънредно необичайно и в голяма степен ще повлияе върху способността на адвоката да представя клиента по подобаващ начин.

По странно стечение на обстоятелствата Рейли е представяла жертвата на убийството Тереза Ландън в друг съдебен процес, очевидно несвързан с извършеното престъпление.

Ландън била намерена мъртва, застреляна с огнестрелно оръжие, на 30 март. Скот е обвинен в извършване на убийството въз основа на свидетелски показания, дадени от очевидец.

Новината, че Рейли е майка на сина на Скот, предизвика истинско вцепенение сред служителите в съда. „Не смятам, че ще потърся услугите на адвокатка, която е била любовница на обвинен в убийство човек“ — заяви един от нашите източници. Бяха повдигнати въпроси дали самата Рейли знае нещо повече във връзка с убийствата.

„Това е най-отблъскващият конфликт на противостоящи интереси — заяви Джефри Рийзнър. — Това ме кара да се срамувам, че съм адвокат.“

Рейли не отговаряше на многократните телефонни позвънявания в кабинета й.

— Прекрасно — изрече Нина през зъби. Значи Рийзнър в крайна сметка бе успял да я изненада с един от триковете си.

Телефонът в кабинета й иззвъня и тя вдигна телефонната слушалка.

— Госпожа Сълейзър на втора линия — осведоми я Сенди, без да скрива предупредителните нотки в гласа си. Нина натисна клавиша и в слушалката прозвуча гласът на клиентката й.

— Вие ли сте? — попита госпожа Сълейзър. Нина току-що бе приключила с подготовката на завещанието на госпожа Сълейзър, която бе забогатяла от състоянието на тримата си съпрузи и искаше да завещае всичките си пари на приют за бездомни животни.

— Здравейте, госпожо Сълейзър. Как се чувствате?

— Изненадана съм, че все още показвате лицето си пред хората — отговори клиентката й. — Ако знаех повече неща за вас, със сигурност нямаше да ви наема. Смятайте се за уволнена от мен. И не си правете труда да ми изпращате сметката за извършените услуги — няма да ви платя нищо.

— Но госпожо Сълейзър, вашето завещание…

Госпожа Сълейзър вече бе прекъснала разговора.

— … е готово за подпис — изрече Нина в заглъхналата телефонна слушалка. — Добре, прекрасно.

Телефонът отново иззвъня. Нина го погледна, после отговори.

— Искате ли да разговаряте с представител на изданието „Сакраменто Бий“? — попита Сенди.

— Шегуваш ли се?

— Освен това се обадиха от кабинета на съдията Милн.

— Ще отговоря след малко. Сега съм заета.

— Видяхте ли купчината от съобщения?

— Тъкмо сега ги преглеждам. Това е отмъщението на Рийзнър — отбеляза Нина. — Исках предварително да ти кажа за всичко това, Сенди.

— Не се тревожете за мен. Мислете за възмутената си публика.

Нина хвърли вестника в кошчето за боклук. Беше работила упорито, за да си извоюва уважението, на което се радваше; уважение, което тази статия току-що бе разрушила с един замах.

Рийзнър я беше унизил, ала Нина трябваше да запомни — тя беше победила в първата схватка.

19.

Обади й се Сенди.

— Господин Хелоуел е в приемната. Той няма предварително уговорена среща с вас, ала вие имате насрочен разговор след петнадесет минути.

— Веднага идвам — тя отвори вратата и пред погледа й изникна гърбът на Колиър. Той разглеждаше един от килимите за стена, направени от индианци Уашоу; беше облечен в обичайния си смачкан сив костюм, чийто цвят се сливаше със сребърните нишки в косите му — тази година побелели още повече в сравнение с миналата. Обикновено се получава така, когато човек е главен областен прокурор.

Той се обърна и се усмихна приятелски в нейна посока. Очите му бяха остарели в здравото му тяло на мъж на средна възраст. Той изглеждаше беззащитен, малко приличаше на човек, за когото никой не се грижи. Мъж, който обезателно трябва да се ожени.

Беше пъхнал под мишница голяма кутия, пълна с папки.

— Килимът е много хубав — обърна се той към Сенди. — Изглежда стар. От деветнадесети век ли е? Здравейте, Нина.

— Наистина е стар — потвърди Сенди. — Изтъкала го е прабаба ми. Как разбрахте, че не е нов?

— Съпругата ми колекционираше кошници на племето Уашоу — отговори той. — Все още ги пазя на една лавица в кухнята си.

— Зная откъде бихте могли да намерите още.

— Не, благодаря. Просто ми се иска за запазя нейните кошници точно така, както ги подреди тя.

— Разбира се — отвърна Сенди и Нина си помисли, че за пръв път невъзмутимата й секретарка изпитва смущение.

— Влезте — покани го Нина. Колиър я последва и се отпусна в едно от креслата за клиенти.

— Извинявам се, че се появявам без покана. Работих в неделя, тази сутрин бях на работното си място в седем часа. Седях в кабинета си, вече бях изпил петата чаша кафе, когато дойде куриерът — трябваше да занесе кутията с тези папки до вас. Реших да изляза навън, да се покажа най-сетне на слънце и ето че пристигнах тук.

— Радвам се да ви видя. Все още не сме се хванали за гушите, нали?

— Все още не. Вие не сте заявявали никога, че клиентът ви е пъхнат несправедливо в затвора. Аз от своя страна не съм казвал, че спринцовка, пълна с отрова, е единственият начин да защитим обществото от хора като него — отговори й Колиър.

— Необходимо е да измине известно време, преди човек да изпадне в това сурово настроение, когато е склонен да осъди всичко наоколо — отбеляза Нина.

— Забелязал съм, че запазвате здравия си разум далеч по-дълго време от мнозина адвокати, поели защитата на клиента си. — Той я погледна с интерес. Никога не я беше виждал без сако и сега изглеждаше хипнотизиран от оранжевия й пуловер.

— Заварихте ме неподготвена — каза тя. — С навити ръкави. Струва ми се, че вече изхвърлих всички формалности през прозореца.

— Изглеждате по-дребна — изтъкна той. — Като момиче, което са накарали насила да играе на война с момчетата.

Нина инстинктивно протегна ръка към сакото си.

— Може би не изпитваме същата наслада от това както мъжете — рече тя. — Предпочитаме да не съдим хората, да не ги наказваме. Ала когато се наложи да се бием, обикновено бързо унищожаваме врага, така че, уверявам ви, мъжете няма да страдат дълго.

— Разбирам. Не исках да ви обидя.

— Добре — измърмори Нина и му прости.

— Защо не опитаме да разговаряме като приятели тази сутрин? Чувствам се изморен от желанието да печелим победи на всяка цена. Ето — той съблече собственото си сако, под което се показа смачканата му официална бяла риза, след това го окачи върху облегалката на стола. — Сега сме квит.

— Добре, хайде да поговорим за работата си. Благодаря, че ми донесохте докладите.

Колиър остави кутията с папките на бюрото и огледа вътрешната част на кабинета. Нина го видя през неговите очи: лавиците за книги от дъбова дървесина, канапето, облицовано с кафява кожа, сертификатите от факултета по право на Университета в Монтерей, грамоти от различни съдилища, нейния безценен фикус, който вземаше слънчеви бани в ъгъла.

— Тук е много хубаво. Наистина жалко, че не можем да бъдем приятели. Аз ви харесвам.

Нина се сепна, ала все пак отговори:

— Аз също ви харесвам. Но в момента се намираме в състояние на война и сме от двете различни страни на фронтовата линия. Вие атакувате, аз се отбранявам и ако извадя късмет, контраатакувам. Та ние сме само човешки същества. Трябва да мобилизираме емоциите си и да ги посветим на битката, в противен случай силите ни отслабват.

— Аз също разглеждах нещата в професията си по този начин. Ала вече не смятам така. Опитвам се да си представям жертвата, която търси справедливост. Задачата ми е да възпирам злото. В това няма нищо лично.

Нина беше чувала и преди този стар афоризъм на областните прокурори — „Аз представям жертвата“, ала Колиър го изрече с особена искреност и тя му повярва. За нещастие повечето от съдебните заседатели също му вярваха.

— Вие сте ме изпреварили цяла светлинна година — каза му тя. — За мен мотивите често са чисто лични.

Колиър й отговори:

— Това вероятно означава, че няма да ме придружите след работа, за да изпием чаша прилично питие.

— Какво?

— Защо не? Ще се споразумеем въобще да не приказваме за съдебни дела. Ще говорим за вас, за това дали ви харесва тук, в планините. Ще обсъждаме майсторството на племето Уашоу, разни други неща… Просто ще си говорим.

— Не мисля, че може да стане така. Не бих се чувствала добре. Искам да кажа… — Изречението, което тя не довърши, може би щеше да прозвучи така: „Бездруго всичко е прекалено сложно, затова по-добре да не се тревожа как се чувства някой мой приятел от другата страна на барикадата.“

Колиър може би вече беше овладял трудното изкуство да се държи едновременно незаинтересувано и ангажирано в работата си, ала Нина все още не беше.

„Вие сте забележителен противник — помисли си тя. — Достойно предизвикателство, наистина.“ Може би той улови мисълта на Нина в очите й.

— Забравете за това — тихо произнесе той. — Това не е никакъв проблем. Хайде да поговорим за случая Тери Ландън. Преди всичко — поздравления, че го изтръгнахте от Джеф. Ала се пазете от него. Той никога не прощава и никога не забравя. Ще намери начин да изрази недоволството си.

— Наистина е лошо, че се получи така. Ако беше друг човек, можех да се извиня, ала той ще ми откъсне главата и ще я сложи в колекцията си от… екзотични скулптури.

Колиър се засмя при тази характеристика — отначало смехът му наподобяваше продължително ръмжене, завършващо с тихи, приятелски нотки.

— Да се заловим за работа — рече той. — Някъде в тази купчина хартии се намира документът, чрез който съдията Милн ви упълномощава да бъдете адвокат, поемащ защитата на Кърт Скот. Вероятно знаете, че вашият клиент е призован да се яви на дело във Върховния съд.

— Току-що започнах да чета записа от предварителното разглеждане на делото. Този голям пакет от документи е досието, което Джеф Рийзнър е подготвил за моя клиент. След като се запозная с всичко, ще ви се обадя, за да организираме конференция преди съдебния процес със съдията Милн.

— Добре.

Сенди отново й се обади.

— Човекът, с когото имате разговор в единадесет и тридесет, пристигна.

— Ще се забавя още няколко минути — уведоми я Нина. Тя остави телефонната слушалка на мястото й, след това се приближи до Колиър, който разучаваше изгледа, разкриващ се към връх Талак. От изток слънцето къпеше назъбените му, величествени стени със златистата си светлина.

Нина погледна прокурора, вперил очи в планинския връх. Въпреки волята си, тя го почувства като човек извън неговото служебно положение. Видя замислен, сложен, някак тъжен и самотен мъж.

— Снегът се топи бързо — отбеляза Колиър. — Едно лято ходихме там на екскурзия със съпругата ми. Пренощувахме на върха по време на метеоритния дъжд на Персеидите[1]. Беше топла нощ, нямаше никакъв вятър. Видяхме как се носят в небето.

— Съжалявам — изрече тихо Нина. Представи си как той се е сгушил в спалния чувал до жената, която е обичал, наблюдавайки нощното небе, осеяно със сребристи отблясъци. — Съжалявам за съпругата ви.

— Аз също — отговори Колиър. — Тя беше малко по-възрастна от вас. Не мога да разбера как можа да се случи това. Нощем лежа буден и се питам как можа да се случи.

— Как умря тя?

— Работеше като офицер, следящ поведението на различни лица с условна присъда. Ана Мийд. Може би сте чули историята й.

Нина я беше научила няколко седмици след като се пресели в Тахо. Разказа й я колега адвокат. Съпругата на Колиър бе убита от свой подопечен. Беше страдала много, преди да умре…

— Имате ли деца? — попита Нина, без да отговори на изречените от него думи.

— Не. Нямахме това щастие — той прокара длан пред очите си и отново се върна към креслото. — Съжалявам, Нина. Изминаха три години оттогава, но все още понякога губя контрол.

— Не се тревожете — каза Нина и му подаде хартиена кърпичка. — Можете да си вземете още, имам неограничени запаси.

— Както и да е, Джеф наистина бе много настоятелен. Държеше да ви спра, за да не поемете защитата на Скот. Взех решение да не се намесвам. После прочетох статията във вестника и разбрах, че връзките между вас и Скот са много тесни…

— Да, ала това са стари връзки от миналото.

— Нека бъда откровен: мисля, че направихте грешка — той хвърли тоалетната кърпичка към кошчето за отпадъци, не улучи и се наведе да я вземе. — Говоря като човек, който ви желае доброто независимо от това, което предприемам срещу вас в съда.

— Аз зная как да се грижа за себе си.

— Разполагаме с видеозапис на малка портативна камера, с който все още работим — каза Колиър. — Тери Ландън го е направила точно преди смъртта си. Копието все още не е готово, ала е част от разкритата истина, която имате право да узнаете. Мисля, че ще е добре да дойдете в кабинета ми и да го видите незабавно.

Значи онова, което бе чула преди известно време в кабинета на Колиър, наистина се оказваше вярно. Тери бе заснела собствената си смърт.

— Филмът е дълъг едва десет минути — продължи Колиър. — Елате днес следобед, ако имате възможност. Разполагам с време към един часа — тогава не се налага да бъда в съда.

— Ще дойда.

— Възприемаме този филм като декларация на умиращ човек. Тери Ландън заявява, че човекът, когото защитавате, е дръпнал спусъка.

— Може би аз няма да приема тази идея със същата лекота както вас независимо от онова, което казва тя. Ала бих искала да видя филма. Ще дойда в кабинета ви днес следобед.

— Добре. Може и да промените решението си. Всичко, което искам да ви кажа, е: не му позволявайте да ви излъже. Борете се с влиянието, което Скот оказва върху вас. Проучваме възможността Кърт Скот да е бил замесен в изчезването на Темара Суийт. Този случай има особени недоказуеми, отблъскващи нюанси, които никак не ми харесват. Той е много опасен, непредсказуем човек, Нина. Радвам се, че в затвора между теб и него има стъкло.

— Контролирам положението — отговори Нина. — Не се тревожете, Колиър.

Той пристъпи към вратата и Нина си помисли, че задържа ръчката в продължение на няколко минути. След това прокурорът отново се обърна към нея.

— Жена ми използваше същите думи — каза той, натисна дръжката и си тръгна, без да каже „довиждане“.

Завари Пол отпуснал се на стол в приемната. Детективът беше пъхнал ръце в джобовете на бежовите си панталони, русата му коса беше щръкнала като гребен на петел, а очите му бяха скрити под правоъгълни слънчеви очила.

— Това ли е човекът, с когото трябва да разговарям в единадесет и тридесет? — обърна се Нина към Сенди.

— Той се надяваше, че ще може да си уреди среща с вас — Сенди продължи да съединява листове хартия с телбода, а широкото й кафяво лице изглеждаше строго и стоическо както статуите на Великденските острови. Може би тя се опитваше да се пошегува. Ала бе невъзможно човек да твърди това със сигурност, защото секретарката въобще не помагаше на зрителя с обичайната за такива случаи усмивка. Нина не помнеше Сенди някога да се е усмихвала.

— Толкова се радвам, че те виждам, та даже съм готова да те почерпя един обяд. Влез — покани го тя. — Какво правиш тук? — Пол я последва и затвори вратата след себе си.

— Едно птиченце ме повика — отвърна той. — Тук съм, за да работя за тебе, ако вече не си наела някой друг.

— Значи ще ми помогнеш по случая с Кърт? — Сигурно съвсем бе изгубила равновесието си. След секунда се почувства далеч по-добре. — Слава Богу.

— Не искам да кажа, че ти би могла да се справиш с положението и без мен.

— Това се подразбира от само себе си — детективът я възнагради с крива усмивка, приемайки едва доловимите нотки на упрек в гласа й.

— Откъде ще започнем?

— Наистина си изпълнен с решимост. Аз не си позволих дори да се надявам. Какво те накара да промениш решението си, Пол?

— Както вече казах, извика ме едно птиченце. Огромно птиче в маратонки с много остър език. Обади се вчера и заяви, че ще дойде в Кармел да ми откъсне главата. Нямах друга алтернатива, освен да ти помогна. Всъщност тя не използва точно същите думи, ала целта й беше кристално ясна.

— Сенди.

— Да, Сенди.

— Аз нямам нищо общо с това. Ще говоря с нея…

— Не си прави труда. Да разговаряш с нея, е равносилно на това да обсъждаш някакъв проблем с поток от лава. Освен това Сенди имаше право. Не беше необходимо да изрече много неща, за да ме накара да се засрамя, а след това веднага приех да дойда тук.

— Прекрасно. В хотел „Цезар“ ли си отседнал?

— Както обикновено.

Нина пъхна ръка в куфарчето си и му подаде полицейските доклади във връзка с арестуването на Кърт.

— Прочети ги. Искам да кажа, в състояние ли си веднага да започнеш работа?

— Аз съм изцяло на твое разположение. Току-що приключих една поръчка, възложена ми от Соли Лейзър. Той притежава мексикански ресторант в Монтерей. За това ми бяха необходими точно два дни.

— Бързо си се справил.

— Неговият служител с удоволствие ми разказа за всичките си рецепти, които се отклоняват от готварските книги. Работата ми отне пет минути. След това се съсредоточихме единствено върху десертите.

Нина се засмя. Нямаше желание да го разпитва за подробностите. Понякога просто не искаше да научава всичко.

— Можеш да накараш хората да разкрият пред теб всичките си тайни. Това е една от силните ти страни.

Поддавайки се на моментен порив, Нина обви ръце около врата му в сърдечна прегръдка.

— Ти си добър човек, господин Ван Уегънър. Сигурна съм, че ще победим, щом си на наша страна.

— Правя го за теб, Нина, не заради него. — Простотата на Пол беше наистина възхитителна. Той говореше единствено онова, което чувстваше.

— Зная.

— Ще изляза навън и ще прочета докладите. А после какво ще правим?

— После имам уговорена среща, за да гледам един филм.

Пол тръгна със своя пикап, а Нина с колата си „Бронко“. Тя пристигна първа в комплекса от сгради на съда.

— Не очаквам с нетърпение прожекцията — призна тя, ставайки от пейката, когато детективът започна да се изкачва енергично по стълбището.

Той я хвана за ръка, след това двамата тръгнаха напред с уверени крачки като семейна двойка с дългогодишен брачен стаж, преминавайки през дебелата стъклена врата.

Когато стигнаха кабинета на Колиър, Нина и Пол вече не се докосваха. Пол бе прибрал очилата в джоба на сакото си. Нина, потънала в мислите си, не каза почти нито дума; по всичко личеше, че Пол няма нищо против.

Колиър излезе да ги посрещне. Той докосна рамото на Нина, стисна ръката на Пол и ги настани на два стола, вмъкнати с мъка между шкафовете с папки в кабинета.

Нина осъзна, че й е твърде интересно да наблюдава как двамата мъже се изучават взаимно. Пол, прекалено едър за малкия стол, го бе преместил назад, за да осигури място за краката си, осъществявайки деликатно нашествие в територията на домакина си. Тялото му изглеждаше отпуснато, ала готово за всякаква мълниеносна реакция. Очите му оглеждаха любопитно всичко наоколо, без да скриват, че се стремят да дадат точна оценка на обстановката и на другия мъж.

Колиър, който бе предпочел да остане прав пред бюрото си, вместо да седне, поддържаше позиция на превъзходство, използвайки момента да извърши предпазливи, ала не по-малко проницателни наблюдения от тези на Пол.

Самата тя рисуваше. Хвърли поглед към бележника си с жълти листа. Две птици тукан, опрели клюн о клюн. Бързо прегъна листа, така че двамата мъже сега не можеха да го видят.

— Благодаря, че уреди тази среща, Колиър. Можеше да ни накараш да чакаме. Зная, че не ти е лесно да отделиш от времето си — обърна се към него тя.

— Както споменах, Нина, легализираното копие все още не е готово. Показвам ви оригинала на филма.

— Не е ли малко рисковано? — попита Пол. — Искам да кажа, че видеоматериалът може лесно да бъде повреден.

— Ще поема този риск, за да се справя без забавяне с този случай.

Думите му, държанието му като цяло — съчувствено, ала все пак много самоуверено, засилиха опасенията на Нина.

— Няма да ви карам да чакате дълго, за да направите собствените си изводи — осведоми ги прокурорът. Лицето му се сви в очакване на нещо неприятно, сякаш Колиър трябваше да изпие някакъв горчив хап. — Трябва да ви запозная с някои неща, преди да гледаме филма. Нина, зная, че жертвата е била твоя клиентка преди известно време…

— Аз съм готова да видя всичко, Колиър. От полицейските доклади научих, че камерата е запечатала смъртта й.

— Сцените са отблъскващи, Нина.

— Бихте ли ми подали допълнителна информация? — помоли Пол. — Доколкото разбирам, филмът показва смъртта й. Ала кой я е заснел?

— Видеокамерата е работила, била е всъщност малка, преносима камера, по всяка вероятност съборена на пода по време на разразилата се схватка. Изглежда, че жертвата по някакъв начин е успяла да натисне копчето за запис. Липсват отпечатъци от пръсти, констатирахме само наличието на петна. Като че е използвала пръстите на краката си.

Нина се подготви за филма, усещайки как нервите треперят Под кожата й. Помнеше Тери, просната на пода на студиото. Да, камерата е била наблизо, насочена към нея. Жълтеникавите й очи, главата й, отпусната така миролюбиво върху окървавената възглавница… Беше изтекло известно време, преди Тери да умре.

Пол попита със същия безстрастен тон, какъвто бе възприел Колиър:

— Имаше ли звук към филма?

— Мислех да ви осведомя тъкмо по този въпрос — отговори Колиър. — Да, има саундтрак. Ала куршумът е увредил гласните й струни.

— Имате предвид, че тя не казва нищо за Кърт?

— Имам предвид, че Тери се опитва да приказва.

Думите притиснаха тежко задушния въздух. Мъжете използваха сегашно време, забеляза Нина потресена. Тери продължаваше да живее в своя видеофилм.

— Искам да ви попитам дали искате да изключа звука, докато гледаме филма? Можете да го чуете някой друг път, когато получите копието си.

Пол изрече въпросително:

— Нина?

Тя трябваше да изпита цялата тежест на удара също както съдебните заседатели. След като го гледа и слуша хиляда пъти, филмът просто щеше да бъде поредното веществено доказателство.

А Колиър не би приказвал по същия начин с мъж адвокат, нали? Нима се опитваше да пощади чувствата й?

— Нека го чуем — предложи тя.

— Както пожелаеш — обърна се към нея Колиър. — Тя вдига глава и се опитва да говори, ала не може. Просто движи устните си, оформяйки отделни думи. Получихме помощ от един човек, който вече е пенсионер. Навремето е работел за здравния департамент на щата, казва се Уили Евънс. Той е глух и се смята, че е експерт при разчитането на думите по движението на устните. И по-рано ни е оказвал помощ. Той ни даде запис от онова, което Тери се е опитвала да изрече — прокурорът подаде на Нина и Пол отделни копия от напечатан на машина документ. Текстът беше само една страница. — Можете да я проследите на видеоматериала. Тя полага огромни усилия да съобщи нещо.

— Колко е дълъг филмът? — попита Нина. Тя си припомни как бе погледнала стенния часовник над главата на учителката в училището. Понякога беше полезно човек да има такава информация.

— Тя се отказва от опитите си след около единадесет минути — прокурорът посочи към вратата на кабинета. — Ще тръгваме ли?

Щорите върху прозорците на залата за конференции бяха спуснати, вътре цареше мрак. Нина и Колиър седяха от едната страна на дългата маса, Пол от другата. Заместник-шерифът, който блъскаше пред себе си масичка на колелца, включи някакви жици, използва механизми за проверка на системата, след това кимна на Колиър и излезе от помещението, затваряйки тихо вратата след себе си.

В самото начало от високоговорителя в ъгъла не долетя нито звук, после се разнесе шумно съскане, но когато се появи картината, шумът внезапно замря.

По всичко личеше, че механизмът за автоматично фокусиране на камерата не беше в състояние да реши върху какво трябва да се фокусира. Той се насочваше към различни обекти — украсения с различни фигури под, части от облеклото, ръка, крак.

Звуци, подобни на тези, когато някой мъкне чувал с картофи по пода и се блъска в различни предмети по пътя си, придружаваха абстрактните визуални картини, които бавно разкриха ужасяваща сцена.

Тери Ландън, чиято вълниста червеникава коса бе подгизнала в кръв, се взираше в обектива на камерата. Краката й бяха подпрени върху шкафовете, които покриваха стените в студиото, и камерата не можеше да ги заснеме. Жертвата гледаше директно срещу Нина. Изведнъж Тери примигна.

Разкрачените й крака, придържащи камерата, заемаха долната част от кадъра. Тялото й, което се повдигаше в мъчителни усилия да си поеме дъх, бе разположено в централната част. Главата й, обхванала най-горната трета секция от екрана, беше изцапана с крещяща червена огърлица от кръв. Тери гледаше към камерата на пода и се опита да отвори устата си.

Писък на жена, пронизителен и разкъсващ, мъчителен, изтръгнал се от дъното на душата й, се разнесе из стаята. Колиър изскочи от мястото си и се приближи към Нина.

— Само ми позволете да намаля звука — измърмори той, протягайки ръка към панела за дистанционно управление, който лежеше на масата близо до прожекционната машина. Той натисна едно копче, намали леко звука и за миг скри екрана от Нина, изтръгвайки я от света на мъчителната картина. — Съжалявам — добави той извинително, след това се върна на мястото си, стиснал решително панела за дистанционно управление в ръка.

Тери продължаваше да гледа директно в обектива на камерата, а от високоговорителя се разнесе ритмично, механическо хриптене. Тежките, всмукващи звуци прииждаха един след друг. За миг Нина си помисли, че още нещо не е наред, затова се обърна назад към Колиър — може би той отново трябваше да поправи някакъв механизъм. Ала очите му бяха прилепнали към екрана. Тя осъзна, че прокурорът нямаше да се намесва повече и отново съсредоточи вниманието си върху Тери.

Тери отвори уста; в мига, когато устните й се разделиха, върху тях се появи мехурче кръв, което се спука с лек шум. Тя я затвори, след това отново устните й се разделиха, изкривени, ужасни, сякаш се опитваше да стори нещо, което винаги бе правила с лекота, ала никога вече нямаше да може да повтори.

Давейки се в собствената си кръв, тя гледаше към червените ручеи, които изпълваха все повече от средната част на екрана. Зловещото червено петно нарастваше, кръвта от раната на врата й течеше все по-силно, образувайки локва на пода под нея.

— Оттук започва записът на експерта, прочел думите по движението на устните й — изрече тихо Колиър сред мрака, гъст и тежък както в рисунка на Бош[2].

— Не боли — Пол прочете думите от записа върху масата, осветяван от тънък сноп светлина. Звуците, които издаваше Тери, движейки устни с огромно напрежение, бяха неразбираеми.

— Умирам — изрече след това тя. Устните й потрепераха; огромната тежест на осъзнатия факт едва сега беше притиснала съзнанието й. Думите, които Пол прочете след това, можеха да имат същата стойност както поздравът „Добро утро“ или „Здравей“. Те разкриваха края й по съвсем безучастен начин. Нина почувства, че изтласква назад стола си с крака, сякаш реагираше срещу приближаващата с бясна скорост смърт, искаше да дръпне спирачката, да намали скоростта, да задържи жената жива.

Лицето на Тери се надигна към камерата. От раната на врата й шурна кръв, прикривайки дупката от куршума. Лицето й казваше: „Сега никой не може да ми помогне.“

След това:

— Ти си виновен, Кърт.

Опит да си поеме дъх. Пращене.

— О, о. Умирам.

Гласът на Пол последва думите на Тери, сякаш някой певец пееше чужда песен в синхрон.

Правейки опит да изрече всяка отделна сричка, докато останалата част от лицето й бе изкривено в болезнени гримаси, Тери леко поклащаше глава напред-назад, сякаш се люлееше, за да се успокои. Като че беше малко дете, което се подрусва, за да заспи, макар че отдавна мястото й не беше в детската люлка.

Червената й кръв, синият цвят на дрехите й, шарките на пода се смесваха със светлината от лампиона върху работната маса над нея и придаваха на сцената фантастично, трагическо изящество. Нина си помисли — „Сякаш някой съзнателно е поставил този кадър на сцена, търсейки естетически сензационен ефект.“ Видеоматериалът не разполагаше с перспективата на истинския филм, нито с обработката, нито с красивата, далечна красота на художествено произведение. Тери би могла да лежи и тук, в тази зала за конференции, сега, в реалното време. Тя дишаше. Умираше.

Тери се изкашля и от устата й шурна кръв. Главата й се отпусна назад. Дълго време, може би в продължение на няколко минути на екрана се виждаше само главата й — изрядно оформеният бретон на върха на черепа й. Ала тримата все още чуваха дишането на Тери. За миг Нина погледна към Пол, който седеше край отсрещната страна на масата. Беше подпрял лакът върху коляното си. Брадичката му бе отпусната върху свитата му в юмрук ръка. Лицето му не се виждаше. Наблюдаван отзад, детективът имаше неспокойния вид на човек, който следи напрегнато резултата в последните секунди от бейзболен мач или може би гледа екшън минута преди да избухне бомбата, за което той бе сигурен, че ще стане всеки момент.

Нина отново впери поглед в екрана. Тери се опита да повдигне лицето си.

— Ти… натисна спусъка.

Тя кимна няколко пъти с глава. Как бе възможно тялото й да отдели толкова много сълзи по това време?

Направи леко движение — сякаш нестабилно поклати главата си. Напрегна сили да обърне лицето си, сега обляно в кръв, на една страна — към вратата, за която Нина знаеше, че се намира в тази посока. Сякаш там, извън обсега на камерата, Тери бе видяла някакъв призрак. Тя отново се отпусна и оголи зъби в карикатурно подобие на усмивка.

— Каква… изненада… Ангелът на Смъртта.

След това…

— Ще се срещнем в ада…

Устата й се затвори. Неописуема, приглушена кашлица й попречи да си поеме дъх. Сълзите се смесиха с кръвта по лицето й. Тя изви устни, все още напрягайки се да извърне глава настрани, очите й се взираха напред.

— О — изрече тя. — О, о…

Главата й се отпусна, сякаш се беше предала. Тялото й замръзна неподвижно. Екранът угасна.

— Това е всичко — каза Колиър. — В този момент тя е мъртва.

— Бедната жена — прошепна Нина. Тя мислеше за съпругата на Колиър, питаше се какво ли изпитва прокурорът дълбоко в себе си, гледайки този видеоматериал. — Стори ми се, че тя наистина вижда Ангела на Смъртта да се приближава към нея.

— Може би тъкмо затова е изключила филма накрая, проявявайки известна скромност — отбеляза Колиър.

Пол се намеси:

— Някои хора твърдят, че в мига на смъртта душата излитала между веждите на човека. Аз никога не съм я виждал. Това би било нарушаване неприкосновеността на интимния свят в най-отявлена форма.

— Имам нужда от чист въздух — каза Нина. Всички бързо станаха от местата си и напуснаха тъмното помещение, където Тери все още можеше да се движи и да приказва, завръщайки се от самотата на небитието сред тълпите от живи хора.

[1] Персеиди — метеоритни дъждове, видими веднъж в годината в САЩ на 12 август. Видимо те се излъчват от съзвездието Персей — бел.пр. ↑

[2] Йеронимус Бош — холандски художник, чието име по рождение било Жером Ван Акен — роден 1450–1516 — бел.пр. ↑

20.

— Декларации на умиращи лица — измърмори Нина и започна усилено да прелиства кодекса, изброяващ различните типове веществени доказателства. — Изключение към правилото за свидетелски показания, основани на информация, чута от другиго. Намерих го, секция 1242:

„Показание, дадено от умиращ човек във връзка с причината и обстоятелствата на неговата смърт, не се изключва като доказателство по делото от правилото за свидетелски показания, основани на информация, чута от другиго, в случай че изявлението е направено с личното знание на умиращия човек, който усеща, че смъртта му наближава и ще умре в близките няколко минути.“

Двете кутии с писмено представените доказателства по делото задръстваха бюрото на Нина.

— Следователно видеоматериалът за смъртта на Тери се допуска като доказателство — отбеляза Пол. — Вероятно би могла да поведеш спор, че той е подправен по някакъв начин.

— В този случай анализът е бил особено строг. Колиър проявява изключително внимание и следи отблизо работата на подчинените си.

— Колиър ли? Не ставаме ли твърде фамилиарни със заместник областния прокурор?

Сенди се изкашля тактично иззад вратата на кабинета. Пол отвори, секретарката влезе енергично, носейки две порции бурито, които бе купила от мексиканския ресторант на отсрещната страна на улицата[1], плюс две кутии с газирана минерална вода. Оценявайки с един поглед атмосферата в кабинета, Сенди просто заяви:

— Време за обяд.

— Мммм — възкликна Пол и веднага грабна малката пластмасова лъжица. — Прекрасно като всяко ядене в Колорадо.

— С този апетит ще преживееш и ядрен взрив.

— Ако сложиш още малко пипер отгоре, ще се погрижа и за тебе — обърна се към секретарката детективът.

— Ще ми осигуриш и на мен ядрен взрив?

— Мисля, че той има предвид това — Сенди протегна пластмасова чиния, върху която димеше апетитна, потънала в лепкав сос куезадиля[2].

Пол разгъна фолиото, в което бе обвита неговата порция бурито. Ароматът на кимион и препечен боб веднага се разнесе из стаята.

— Когато видя подобен видеоматериал, реакцията ми е следната — казвам си: „Слава Богу, че още съм между живите.“ След това много огладнявам. Просто инстинкт. Започнах да реагирам по този начин, когато работех в отдел „Убийства“ в Сан Франциско. Всички излизахме вечер и похапвахме обилно за вечеря. — След това детективът сложи в устата си внушителна хапка.

Сенди седна на стол до вратата и възпитано изяде обяда си от пластмасовата чиния. Тя беше обута в кални гумени ботуши, късата й черна коса блестеше, навлажнена от дъжда, многобройните гривни подрънкваха върху китките й. Този следобед отново бе донесъл гръмотевична буря. Дъждовните капки усилено барабаняха върху стъклата на прозорците и продължаваха да се изливат безспир от мрачното небе на май.

— Дай ми едно парче от това, Пол — каза Нина.

— Дръж хартията, иначе ще се накапеш навсякъде.

— Зная как да ям бурито!

— Животът може да бъде кратък и брутален, ала ние все още дишаме. Все издъхва някой друг, докато дойде нашият ред. Тогава кого ще го е грижа за тебе? Така поне си казвах в недалечното минало. — Пол се нахрани бързо и се изправи до Нина.

— Какъв ужасен начин човек да умре.

— Че са я застреляли и след това са я изоставили?

— Нямах предвид това. Мислех си, че е ужасно човек да изрича лъжи, когато вече няма никакъв смисъл от това. Звучи ми направо невероятно — Тери е излъгала, знаейки, че лъжата й ще бъде приета като доказателство, защото Кодексът не допуска подобно нещо.

— Вземи си тако[3] — покани я Пол. — Това ще те успокои. Ала ще седнеш, нали? Просто очаквам да се освободиш от напрежението.

— Тя излъга, Пол. Кърт не я е убил. — Нина отвори кутията с газирана минерална вода и взе едно тако от плика. — Ти не й повярва, нали? Тя го е мразила. Кърт я е отхвърлил за последен път. Макар и умирайки, легнала на пода, Тери не е мислела за нищо друго, освен за това как да го нарани.

— Не мисля, че подобна версия ще допадне на съдебните заседатели. — Пол изтри устата си със салфетка, оригна се, след което се извини, извади малък бележник от джоба си и се разположи на стол недалеч от бюрото на Нина.

Сенди също се беше нахранила. Тя събра отпадъците в един от празните пликове и се върна на собственото си бюро, оставяйки вратата леко открехната след себе си.

— Необходим ти е свидетел експерт — продължи Пол. — Човек, който по-добре от Уили може да разчита думите по движението на устните. Това е единственият ти шанс. Познавах един човек от Центъра за независими проучвания в Бъркли, който може би ще успее да помогне. Ще му се обадя.

— Да! Човекът, който разчита думите по движението на устните! Тери в действителност не е казвала такива неща. Идеята ти беше блестяща, Пол — ала не й хареса начина, по който детективът се дистанцира от случая. Беше казал, че това е единственият неин, а не техен шанс.

— Неприятно ми е да бълвам банални, цинични полицейски фрази.

— Но…

— Не очаквам никакви чудеса. Освен това знаеш ли, че ти е нужна салфетка? Цялата си се накапала, госпожо. Не те ли е учила майка ти как се яде мексиканска храна? — той се наведе и й подаде цял сноп салфетки, ала вече беше прекалено късно — по бежовите й панталони имаше петна.

— Значи вярваш, че той я е убил?

— От раната й изтичат ручеи кръв, подът е направо подгизнал. Тери не би могла да лъже в такъв момент. Съжалявам. Освен това забравяш най-важното.

— Чудя се какво ли е то? Ще ми съобщиш ли, бивше цинично ченге?

— Ядосана си — заяви Пол. — Онова, което си преживяла, е наистина голям удар за теб; то е нещо повече от аргумент срещу защитната ти стратегия. Разбирам.

— Ще ми кажеш ли какво съм забравила?

Пол сви на топка няколко хартиени плика и ловко ги хвърли в коша за отпадъци в отсрещния край на стаята.

— Някой я е убил. Почти невъзможно е да приемем, че Тери ще остави убиеца си да остане на свобода. Самата ти ми каза, че тя дванадесет години е действала под влияние на някаква незавършена романтична история. Жена като Тери би изпитала силна неприязън към човека, който завинаги й е отнел възможността да продължи битката.

— Може би тя… тя по някакъв косвен начин обвинява Кърт за това, че са я убили. Разбираш ли, връзката не е пряка. Мислела е, че всичко лошо, което я е сполетяло, се дължи на Кърт.

— О-хо. Чувствам, че ще се изгубя сред пътищата и пътечките, видими единствено за женския ум. Всичко, което мога да кажа по случая, е следното: „Аз лежа на пода и ще разкрия пред вас кой ме застреля.“ Няма да правя никакви планове във връзка със следващите си ходове. Виж, Нина, трябва да се залавям за работа, ако ти незабавно не се обадиш на Хелоуел и не му съобщиш, че клиентът ти се признава за виновен при смекчаващи вината обстоятелства. Какво ще кажеш да прегледаме материалите в тези кутии и след това да решим каква ще бъде следващата ни стъпка? Съгласна ли си, шефке?

— Моля те, не ме наричай така. Вече имах възможност да прегледам материалите. „И всеки път, когато разучавам списъка на предметите, взети от местопрестъплението, изпитвам силна тревога“ — добави наум тя. В дългия списък бяха включени различни предмети, събрани както в близост около студиото, така и в къщата на Тери. Нещо в този списък я смущаваше — то не трябваше да се намира там, — нещо, което Нина беше забелязала онзи ден. Ала колкото и да се взираше в списъка, не можеше да открие какво бе то. — Ще ти осигуря копия от всички материали, които са ти необходими.

Пол отвори първата кутия и прегледа списъка на материалите в нея.

— Сцената на местопрестъплението, Тери Ландън. Съдържание: опис на вещите, иззети от местопрестъплението. Фотографии. Доклади от лабораторните анализи. Отпечатъци от пръсти. Доклади на съдебните лекари. Аутопсия. Свидетелски показания. Писмо на Кърт до Тери. Доклад на полицията във връзка с думите, изречени от Кърт Скот, когато е бил арестуван. Видеоматериал, увековечаващ това важно събитие. Обичайните полицейски доклади. Струва ми се, че материалите са наистина съвсем пълни.

— Във втората кутия са материалите на Рийзнър по случая. Бих казала, че са твърде оскъдни. Запис от предварителното разглеждане на делото — намеси се Нина. — Тук също има видеоматериали, които трябва да гледаме заедно. Какво ще кажеш да го направим в събота вечер?

— Ще донеса пуканки — обеща Пол и започна да рови във втората кутия, измъквайки една тънка папка. — Рийзнър би трябвало да представи повече материали — заяви той. — Дори ако първоначалното гледане на делото е било чиста формалност, той трябва да си е водил бележки, да е събирал проучвателни доклади, да е депозирал искове до съда.

— При създалите се обстоятелства Рийзнър не изпитва особено желание да ни сътрудничи. Предварителното разглеждане на делото е било съвсем кратко. Може би той е бил приготвил десетки искове за съдебни решения. Никога няма да узная това, защото Рийзнър не ги беше депозирал, когато поех случая.

— Ако бях на мястото на Скот, щях да поискам от него да ми върне всичките пари.

— Ето още един проблем. Рийзнър държи в ръцете си по-голямата част от финансовите средства на Кърт.

— Божичко! Какъв прекрасен приятел има този Кърт в лицето на Нина.

— Какво искаш да кажеш?

— Ти си поела финансовата издръжка на този случай, нали? Рискуваш репутацията си, безопасността си, щастието на детето си, своето собствено щастие… Добре те е хванал на въдицата си.

— Говориш така, сякаш изпитваш… ревност.

— Наистина е така. Но преди всичко изпитвам загриженост. Той може да ви увлече по наклонената плоскост със себе си. Ще ми се да те вразумя, преди да е станало твърде късно.

— Направи го де. Хайде да видим докъде ще стигнеш — Нина почувства, че вирва брадичката си във въздуха, след миг обаче, объркана, че бе постъпила така, отново отпусна спокойно глава. — Вече е прекалено късно, Пол. Аз поех този ангажимент — тя се свърза със Сенди и я помоли да се обади до сина си Уиш и да попита дали младежът може да дойде в кабинета й.

Уиш пристигна след петнадесет минути. Според Сенди през есента синът й щеше да започне следването си в местния колеж. Искаше да завърши полицейския факултет. Месеци наред Уиш се интересуваше дали Нина може да използва услугите му в работата си, ала се надяваше да получи по-предизвикателна задача от тази на портиер пред входа. Уиш отвори вратата на кабинета. За разлика от майки си, която, изглежда, имаше еднакви мерки на ширина и дължина, осемнадесетгодишният младеж беше висок и мършав. Беше облечен в работен комбинезон, под ноктите на пръстите му се бе натрупала грес. Младежът се поколеба, преди да влезе в кабинета. Сенди вървеше след него.

— Седни — покани го Нина. Пол беше заел единия от столовете за клиенти, Сенди се бе разположила в другия, затова Уиш седна на канапето и срещна погледа й с широко отворени, немигащи очи.

Нина огледа своя екип, с който щеше да поеме защитата по случая: двама умни, изпълнени с добри намерения, ала неопитни помощници; Пол, хитрият, изкусен детектив, който можеше да я изненада с говорещо мече, пъхнато в ръкава; самата тя — чиято компетентност тепърва щеше да проличи.

Те трябваше да се справят с нелеката задача.

Тя изрече:

— Ние четиримата ще работим, осигурявайки правна защита на Кърт Скот. Той е обвинен в извършване на предумишлено убийство. Ще предоставим някои от случаите, които съм поела, на друг адвокат, ще приключим други и ще направим опит да се справим достойно с онези, които ще задържа.

— На коя дата ще бъде съдебният процес? — попита Сенди.

— На петнадесети юли. Твърде скоро — отговори Нина. — Ала аз се тревожа за Кърт. Той все още не се е приспособил към режима в затвора — как би могла да сподели с тях, че зад думите, които изричаше той, Нина долавяше отчаянието му? Боеше се, че Кърт няма за издържи психически. — Той иска да започнем колкото е възможно по-скоро.

— Сенди, занеси тези кутии на бюрото си и подготви картотека от документите с индекси по отделни теми. Подреди срещите ми с клиенти по такъв начин, че всеки ден да разполагам с по-продължителен период от време, през което да нямам никакви ангажименти. Внимателно провери датите за всичките ми срещи в съда по случая Скот, които ще се състоят преди съдебния процес.

— Разбрано. Почти всичко ми стана ясно.

— Уиш? Разбрах, че ти можеш да работиш на повикване без определено работно време. Така ли е?

Той кимна.

— Ти ще работиш с Пол. Прави всичко, което той ти казва да сториш. Не предприемай нищо, за което не си получил изрично нареждане. Разбираш ли?

— Разбира — отвърна вместо него Сенди. Уиш се изправи и закима енергично с глава.

— Добре. Пол, ти отговаряш за разследването. Нека поговорим за това как ще се развие то.

— Не трябва ли скоро да призовем и други експерти като свидетели, освен онзи, който разчита думите по движението на устните? — попита Пол.

— Това е една от точките в моя списък от задачи.

— Освен това са ми необходими копия от показанията на свидетелите както и списък на веществените доказателства по делото. Докладът от аутопсията също ще ми трябва — добави Пол.

Сенди си записа всичко.

— Ще се срещаме два пъти седмично от днес до процеса — обяви Нина. Уиш се усмихна широко, разкривайки едрите си, съвършени зъби. — Какво има, Уиш?

— Щастлив е, че може да работи по случая — отвърна майка му, прибирайки бележника си в големия джоб, пришит на полата.

Уиш отново кимна с глава. Ушите му стърчаха сред лъскавата черна грива на косата му. Младежът изглеждаше съвсем не намясто в този свят на мастило и хартия и наподобяваше млад, нетърпелив психопат, устремил се да направи поредната необмислена постъпка.

— Добре, вече имах възможност да прегледам докладите. Нека ви осведомя какво ни е известно на този етап. Според мен обвинението се основава на пет основни доказателства. Първият и вероятно най-тежкият проблем, пред който сме изправени, са показанията на очевидеца Джери Кетрик за събитията през онази нощ. Той казва, че е чул два последователни изстрела, а след това видял Кърт да излиза тичешком от къщата. Трябва да установим точното време на изстрелите, които той заявява, че е чул. Следващата ни задача е да открием нещо, което би могло да хвърли съмнение върху спомените му за този инцидент.

Второ. Пушката марка „Ремингтън“, с която е убита Тери Ландън, е регистрирана на името на Кърт. Върху цевта й са намерени отпечатъци от неговите пръсти. Кърт твърди, че с оръжието е разполагала Тери от деня, когато той я е напуснал. Всичко, с което можем да докажем, че пушката наистина е останала у Тери, ще ни бъде от полза. Ако тя е съхранявала огнестрелното оръжие при себе си, всеки би могъл да го използва срещу нея.

Трето. Видеозаписът, който хората от областната прокуратура наричат „видеоматериалът на смъртта“. В него Тери загатва, че Кърт е нейният убиец. Тя или лъже, или записът на експерта, прочел думите по движението на устните, е погрешен.

Четвъртият ни проблем. Кърт е направил някакви изявления, когато бил арестуван на следващия ден в колата си. Думите му не звучат в негова полза. Офицерът, който извършил ареста, разполагал с камера в колата и е направил видеозапис на събитието. Пол и аз ще гледаме записа утре или в други ден и ще преценим колко вредни за него ще се окажат думите му.

— И какво е казал той? — попита Пол.

— Според… хмм… — тя прелисти няколко документа, — според Джейсън Джойс, офицера, извършил ареста, Кърт бил целият изцапан с кръв, когато полицаят го принудил да спре. Впрочем по-късно се установило, че това била собствената му кръв. Той казал, че имало стрелба. Думите му били: „Застреляха я.“

— Но не „Аз я застрелях“? — попита Уиш.

— Не, но фразата „Застреляха я“ също не звучи в негова полза. Тя показва, че Кърт е бил на местопрестъплението.

— От полицията бързо и неотклонно са съсредоточили вниманието си върху Скот. Но какви са според тях мотивите му? — попита Пол. — Той не е давал никакви други показания освен онова, за което ти спомена. Да, досега вече са узнали, че Скот е бил женен за Тери, ала той не е поддържал никакъв контакт с нея години наред.

— Така е. В това се състои петият ни проблем. В полицията разполагат с бележка, написана от Кърт до Тери, в която се съдържа заплаха. Върху нея не е поставена дата. Твърде вероятно е бележката да бъде много стара. Все още не съм питала Кърт за това.

— Какво е написано в нея? — попита Уиш.

Нина взе фотокопието от бележката и го прочете:

— „Тери, за последен път ти казвам: махни се от живота ми. Ако продължаваш да ме измъчваш, да ми пишеш или се опиташ да се свържеш с мен по някакъв начин, аз ще тръгна срещу тебе и ще те накарам да съжаляваш, че си ме познавала.“ Предполагам, че бележката е автентична.

— Тя продължила ли е да му досажда? — настоя Уиш.

— О, да — отговори Нина. Пол поклати скръбно глава. Тя знаеше, че детективът мисли за онова, което Тери бе сторила на бебето си. — Въпреки това от наша гледна точка полицията разполага с много ограничени доказателства за мотива на престъплението, тъй като те не могат да разговарят с Кърт.

— Точно там е въпросът — намеси се Пол. — Зная, че посочването на убедителен мотив не е най-главното, за да бъде осъден някой човек. Но както вече посочих, съдебните заседатели не обичат да издават присъда, освен ако не са убедени, че разбират причината за извършване на престъплението. И те ще искат да научат защо той се е върнал след толкова време и я е убил. Хелоуел, изглежда, не се е добрал до факта, че аз намерих Скот и му казах къде се намираш ти, Нина. Това го е накарало да хване първия самолет до Америка — искал е да те предупреди за Тери. И ако той…

— Рийзнър спомена, че може да ме призове като свидетел — прекъсна го Нина. — Ще бъде дяволски трудно да посоча кои от изявленията на Кърт пред мен са защитени от привилегията за неприкосновеност на връзката адвокат-клиент. — Например писмото на Кърт до нея, в което той я молеше да се срещнат на плажа Поуп Бийч, със сигурност не се ползваше с тази защита. Нина погледна през прозореца към планините, питайки се дали ще получи призовка да се яви в съда като свидетел. Как би могла да защитава Кърт, когато същевременно беше един от главните свидетели срещу него?

— Ето какво трябва да направим — продължи тя, изтласквайки за момента този проблем в периферията на съзнанието си. — Нека съсредоточим вниманието си върху други хора, които биха имали други възможни мотиви. Има четирима души в областта, които са давали под съд Тери. Процесът се развивал твърде зле за тях. Те са искали да възпрат разпространението на филма, направен от Тери. Може да я е убил някой от тях.

— Джонатан Суийт. Джесика Суийт, Дорийн Ордуей и Майкъл Ордуей — изброи ги Сенди, четейки от бележките си.

— Трудно е да се повярва, че си струва да убиеш някого заради един филм — заяви Пол.

— Трябва да възприемем начина на мислене на Тери — каза Нина. — Съдейки от опита си, натрупан по време на работата ми с нея, бих казала, че Тери изпитваше наслада от това, че си играеше с преживяванията на хората. Разбирате ли? Искам да кажа, че според мен филмът имаше определен подтекст. Той не беше прост и еднозначен. Тя…

Пол я прекъсна:

— Все още не съм гледал филма за онова момиче Суийт, но ти спомена, че според Тери тя била първата от цяла група млади жени, изчезнали безследно с течение на времето. Би трябвало да проучим обстойно този въпрос. Ако се окаже, че това не е просто безпочвена теория или просто примамка, събуждаща зрителския интерес? Ами ако престъпникът, отговорен за изчезването на Темара и на останалите момичета, е пожелал и филмът да изчезне? Какъв по-добър начин да постигне целта си от този да убие създателката на филма още преди той да е видял бял свят? Наистина има човек с убедителен мотив.

Уиш заговори и юношеският му глас придаде на думите още по-смразяващо значение:

— Може би баща й е убил всичките момичета. Или Майкъл Ордуей.

— Не изключвай от списъка и дамите — посъветва го Пол. — Прекрасният ни свят е пълен с престъпления.

— Може да е бил някой, който не присъства във филма — изрече замислено Нина. — Трябва да проследим внимателно теорията й, макар че филмът не представя веществени доказателства за пряка връзка между изчезналите момичета.

— А това повдига един очевиден въпрос — изтъкна Пол. — Ти каза, че във филма въобще не се споменава нищо за Кърт. Но той е ходил известно време с това момиче, преди то да изчезне. Защо Тери не е загатнала, че той я е убил? Разполагала е с идеална възможност да му причини много неприятности. Филмът дори би могъл да го накара отново да установи контакт с нея.

— Не зная — отговори Нина. — Съгласна съм с думите ти — тя прокара пръсти през косата си, питайки се дали някога ще разбере Тери. — Може би тя е знаела точно какво се е случило с Темара. Може би тя самата е убила Темара — Сенди и Уиш изглеждаха изненадани от тази идея, ала Пол само кимна с глава. Той вече беше помислил за това. — Може би тя е знаела кой е извършителят на убийството. Не е бил Кърт, ала поради някаква причина е смятала, че е възможно да загатне за това.

— Сигурно е имала някакви записки и данни, докато е правила филма. Къде са те? — попита Пол. — Или записките й са изчезнали, или ги е унищожила. Защо?

— Уместни въпроси, Пол. Надявам се, че скоро ще откриеш отговорите им.

— Следователно направен е филм, който би трябвало да хвърли съмнение върху Кърт Скот, ала филмът не е постигнал целта си. Но разполагаме с два видеоматериала, които го уличават в престъпление — изтъкна Уиш.

— Зависи от интерпретацията — подчерта Пол. — Какво има, Нина?

Нина остави химикала си на масата, погледна рисунката, която бе надраскала върху листа хартия, след това го смачка на топка и го хвърли в коша за отпадъци.

— Мисля, че трябва да бъдем много внимателни — каза тя. — Сега всички вие трябва да запомните добре съдържанието на полицейските доклади. Пол, уредих аз и ти да отидем в дома на Тери утре рано сутринта. Има ли въпроси?

— Да, един — отговори Уиш. — Той ли го е направил?

— Какво ще кажеш аз и ти да изпием по една чаша кафе — така Нина ще остане да работи на спокойствие — обърна се към него Пол и се изправи. Двамата взеха кутиите с документи и ги пренесоха в залата за разговори с клиентите.

Сенди и Нина ги проследиха с поглед.

— Нашият пъстър екип от четирима човека — измърмори Сенди и затвори вратата, прекъсвайки мисълта на Нина. А мисълта наистина беше приятна: тя не бе останала сама.

[1] Бурито — мексиканска национална гозба, която се прави от тесто от тортиля, в което като плънка има мляно или ситно нарязано месо, сирене, печен боб и др. — бел.пр. ↑

[2] Куезадиля — мексиканско национално ястие, което се прави от тесто от тортиля, в което като плънка се използват сирене, разцъфнали цветове от тиквички и много други ароматни подправки. Кеузадилята се предлага силно препържена — бел.пр. ↑

[3] Тако — мексиканско ястие, приготвено от препечено тесто от тортиля с плънка от ситно нарязано месо, марули и други подправки — бел.пр. ↑

21.

Късно следобед във вторник Нина и Пол преминаха с колата си през масивната порта и навлязоха в собствеността на Тери. Бяха взели ключовете от студиото и къщата от Колиър Хелоуел, щеше да ги придружава полицейският офицер от участъка южно от Тахо, заместник-шерифът Ърл Хекър. Лентата, с която преди време бе оградено местопрестъплението, сега я нямаше, постройките изглеждаха пусти, прохладни и потънали в сянка в един от първите топли спокойни дни от сезона. Нина се питаше къде ли бе изчезнало кучето на Тери.

Заместник-шерифът Хекър, полицай с едри зъби и луничаво лице, имаше вид на момче, което едва е дорасло да си купи бръснач за мъха, избил по лицето му. Той изчака на верандата, докато Пол се занима с бравата от вратата на студиото.

— Това е един от онези стари механизми, при които човек трябва да изтегли ключа навън една четвърт от инча — намеси се Хекър, след като детективът изгуби търпение и удари така силно вратата, че тя щеше да се изтръгне от пантите си.

Заместник-шерифът изчака навън, подсвирвайки си бодро мотив от песента „Мостът над река Куей“. Нина и Пол оставиха вратата отворена, така че той можеше да наглежда какво правят в помещението.

Оставено в пълен покой след разследването на областния прокурор, студиото изглеждаше така, сякаш го бяха изоставили преди години. Част от оборудването беше иззето като веществени доказателства; останалите уреди бяха покрити с прах, използвана при снемане на пръстови отпечатъци, с ръждиви петна от кръв, лишени от всякакъв живот. Нина се опитваше да си припомни как изглеждаше мястото по време на последното й посещение тук, оглеждаше методично всичко, проверявайки има ли промяна в обстановката в сравнение с онова, което бе съхранила в бележките си.

— Какви мерки е предприела полицията, за да съхрани обстановката на местопрестъплението, Пол? — попита Нина, докато Пол разглеждаше внимателно задната врата. — Не са ли изчистили след края на разследването?

— Това не е било наложително, тъй като никакви роднини не са предявили иск към собствеността. Когато се обадих да уредя това посещение, казаха, че почистването ще бъде следващата им стъпка.

Нина беше отворила заключен долап за съхранение на различни материали с трети ключ и разглеждаше лавиците в дъното.

— Къде са нещата й? Тя разполагаше с оборудване за заснемане на филми, достатъчно за цялата филмова студия MGM.

— Очевидно по-голямата част от него е била взета за ползване под наем. Къщата на Тери е била ипотекирана, тя е имала проблеми с парите. Не е притежавала почти нищо, освен тази собственост и няколко не особено скъпи уреда.

Нина проследи списъка на вещите, съсредоточи вниманието си върху фотографиите и след това впери поглед към мястото на пода, където беше намерена портативната видеокамера. Отново се опита да разбере Тери. Къде бяха календарите, пощенските картички, предметите, разкриващи моменти от личния живот, които човек очакваше да открие у дома или на работното място на всяка жена? Как бе възможно Тери да бъде толкова студена и целенасочена — та тя работеше в тази бетонна кутийка, пълна с кабели, пластмаса и метал.

— Има ли нещо важно, което си забелязала тук преди, нещо, което не е било взето като веществено доказателство, а въпреки това сега го няма в студиото?

Нина отново прегледа бележките си.

— Едно палто от рисови кожи. То не е включено в списъка на вещите, взети като доказателствен материал от местопрестъплението. При няколко от нашите срещи Тери беше облечена в него.

— Може би го е взела под наем — изрече Пол несигурно. — Кожено палто би било истинска екстравагантност за жена с толкова тежки дългове.

— Мисля, че то е било на майка й. Вероятно е някъде горе в къщата.

Те се изкачиха по пътеката към къщата, следвани от заместник-шерифа Хекър, който може би, съвсем без да отделя внимание на текста, бе започнал да си свирука песента „Бедният Джъд умря“ от мюзикхола „Оклахома“. Той притежаваше удивителната способност да свири пронизително през предните си зъби. През цялото време не беше произнесъл нито дума.

Всичко вътре в малката къща изглеждаше точно така, както Нина го беше запомнила.

— Нищо — отбеляза тя. — Просто празна къща, където преди време е живял някой. — С изключение на дрехите в шкафовете и в бюрото, това жилище все още беше домът на родителите на Тери, сякаш Тери никога не се беше хранила, не беше спала и живяла тук. Тя бе прекарвала дните си изцяло в своя въображаем свят, затова не й е било нужно да съхранява неща, напомнящи й личния й живот.

— Няма никакво кожено палто — изтъкна Нина. — Последния път, когато го видях, беше на леглото. Чудя се къде е то сега.

— Може би става въпрос за убийство с цел грабеж — подхвърли Пол.

— Няма такава вероятност.

— Винаги бихме могли да се надяваме, че е така. Готови сме, господин заместник-шериф.

На път към колата те се натъкнаха на около шестдесетгодишна дама в елегантен червен костюм, която се изкачваше запъхтяна по алеята.

— Хей — намеси се заместник-шерифът. — Не можете ли да четете? Тук няма никой. Вървете си, вървете си — той размаха ръце, сякаш искаше да пропъди някакъв особено досаден тип.

— Кой притежава правата върху тази собственост, за да пристъпя към съответните процедури? — обърна се жената към Нина, без да обръща внимание на заместник-шерифа.

— Какви процедури?

— Имам предвид наследника, който притежава правата върху този имот. Той привлича вниманието ми години наред. Това тук може да бъде превърнато в прекрасна къща за гости — дамата в червения костюм посочи студиото на Тери. — Бих желала да отправя предложение за покупка, преди собствеността да бъде предадена на посредническа фирма за продажба на недвижима собственост.

— Знаете ли, че жената, която живееше тука, беше убита? — попита я Пол.

— Да. Сигурно е, че не могат да искат пълната цена за собствеността й. Тя бе убита и това е гаранция, че всичко ще бъде продадено на смешно ниска цена — изтъкна дамата и потри ръце с удоволствие, предвкусвайки бъдещата сделка. Хекър престана да свири и запази пълна тишина, докато я придружи до колата й.

Пол запали микробуса си и се обърна назад, изопвайки врат.

— Все още ли мислиш за онова палто?

— Да. Това великолепно сребристо палто. Тери се отнасяше към него, сякаш то беше живо същество.

Нина си припомни как изглеждаше Тери в съда по време на първото разглеждане на делото. Лицето й за миг бе излязло извън контрол, бе придобило израз, който по всяка вероятност тя не желаеше да разкрива пред други хора. Изразът й беше — като на ясновидка — дразнещ, сексуално възбуждащ израз, сякаш Тери възприемаше живота като мръсна шега.

Какво беше казала тя? „Жените искат да заровят лицата си в кожата. Мъжете искат да…“

Защо, по дяволите, си припомняше всичко това?

Джеспър му предаде пощенския плик точно преди обяд, в часа по обществознание. Боб беше използвал адреса на Джеспър, а Джеспър през целия уикенд бе проверявал какво е донесъл раздавачът в пощенската кутия. Джеспър беше неговият приятел във войната срещу Тейлър Нордхолм. Той нямаше да каже на никого, че Боб беше получил писмо от затвора.

Когато звънецът изби, Боб не отиде да се покатери на онова дърво, където обикновено изяждаше сандвича за обяд с приятелите си. Той затича с максималната бързина, на която бе способен, приведен под тежката си училищна чанта, и стигна до влажното дере, започващо в далечния край на футболното игрище. Оттук се чуваше как някои момичета пищят, увлечени в играта, ала му се струваше, че звуците долитат от някъде много далеч. Наоколо бяха разпръснати скали и лежаха на същите места, върху които се бяха търкулнали тук преди милиард години. Въздухът беше влажен и студен, върховете на дърветата се издигаха високо над него.

Момчето избра гладка скала, където нямаше паяци и мравки, седна върху нея и пъхна ръце в чантата си. Измъкна плика от предната преграда, след това извади обяда си, както винаги сплескан под тежестта на учебниците.

Вдигна плика пред очите си. Адресът на подателя бе изписан единствено с цифри. Боб си представи своя баща в карирана пижама, с номер 66759 на гърба. Може би главата му беше обръсната, за да не хване въшки, може би му даваха храна само веднъж на ден.

Един ден след училище Боб бе отишъл с велосипеда си до затвора; беше разказал на всичките си близки, че след часовете ще остане в библиотеката. Пазачът отказа да го пусне без документ, доказващ кой в действителност е Боб, а Боб не бе взел свидетелството за раждане със себе си. Беше оставил на служителите от затвора бележка до баща си. Не я беше преписвал, ала я помнеше почти наизуст, защото му бе толкова трудно, докато я напише. Не разполагаше с много време, пазачът непрекъснато го наблюдаваше и му пречеше да мисли.

Скъпи Кърт Скот,

— беше започнало момчето.

След това добави:

Името ми е Робърт Брендън Рейли. Аз съм ваш син. Зная това, защото получих свидетелството си за раждане и в него е написано вашето име. Моята майка е Нина Рейли. Тя не знае, че пиша до вас. Ето как стана това: аз дойдох в затвора, но не ме пуснаха да вляза. Ала искам да знаете, че съществувам. Не вярвам, че сте убили някого. Може да ми пишете на адреса на моя приятел Джеспър.

Боб дълго време бе дъвкал върха на молива, питайки се как да се подпише под адреса на Джеспър. Най-сетне пазачът му каза:

— Хей, стига си дъвкал този молив, защото в устните ти ще се забият трески.

Най-сетне момчето написа „БОБ“ с големи букви. Така баща му щеше да знае как да се обърне към него в писмото, което щеше да му изпрати в отговор. След това написа послепис:

P. S: Какъв сте, как изглеждате? Аз имам черна коса и зелени очи. В училище получавам доста високи оценки. Обичам да плувам и да карам скейтборд. Тази година спечелих специална грамота в училищния празник по лека атлетика.

Сигурно баща му бе написал отговор още същия ден. Това беше хубаво. Сега само трябваше да разкъса плика и да прочете писмото.

Той отхапа няколко пъти от сандвича си, ала храната му се стори толкова суха, че я остави на скалата и вдигна плика от скута си. Отвори го внимателно, мислейки си, че това може би е единственото писмо, което щеше да получи от баща си. Човек никога не можеше да бъде сигурен за такива неща.

Върху обикновен лист от тетрадка беше написано с молив, с печатни букви:

Скъпи Боб.

Баща му вероятно не беше убеден, че той ще може да разчете почерка му. Момчето не обърна никакво внимание на камъчетата, които се посипаха върху сандвича му.

Получих писмото ти. Беше прекрасна изненада за мен да науча, че ти си ми син. Никога не съм знаел това. Чувствам се много щастлив.

Съжалявам, че не можа да влезеш при мен в деня, когато си дошъл да ме посетиш. Вероятно не бива да идваш повече в затвора, освен ако не се споразумееш с майка ти за това, но бих желал да ми пишеш. Бих искал да науча всичко за теб. Сигурно си смело момче, щом си дошъл съвсем сам да ме видиш. Когато тази бъркотия приключи, обещавам, че ще се видим. Аз също имам черна коса и зелени очи. Работя като лесничей и понякога свиря на пиано в различни симфонични оркестри. Обичаш ли музика?

Радвам се, че ми писа, Боб.

Беше написал:

Много обич от баща ти

Послепис: В колежа аз бях в лекоатлетическия тим.

Примигвайки, Боб прочете писмото няколко пъти. Някъде отдалеч изби училищният звънец. Трябваше да тича, но за щастие той беше добър бегач, най-бързият в петите класове. Носът му течеше и очите му сигурно се бяха подули. Момчето сгъна внимателно писмото, прибра го в плика и го пъхна в джоба на панталоните си. След това изтри лице с фланелката, с която бе играл в часа по физическо възпитание, отново я прибра в чантата си и затича към класната стая.

22.

— Срещнахме се веднъж, когато дойдох да видя Тери, спомняте ли си? — обърна се Нина към Джери Кетрик няколко дни по-късно през същата седмица.

През първия топъл предобед, дошъл след три дъждовни дни, връхчетата на новопоявили се растения най-сетне бяха пробили замръзналата дълго време почва. Дори и в занемарената къща на Кетрик светът, поне на пръв поглед, изглеждаше почти съвършен. Прозорците не пропускаха много светлина вътре в къщата, във въздуха плуваше прах и създаваше съвсем различна вселена.

— Спомням си — отговори Кетрик.

Преметнал крак върху крак, той се беше отпуснал върху вмирисаното на плесен канапе във всекидневната стая на къщата. Черното куче на Тери дъвчеше топка за тенис в краката му. Пол беше седнал край одрасканата маса от борова дървесина, поставена до стената. Дървеният под беше изметен, ала бе потъмнял от мръсотия, сякаш никога не бе виждал мокър парцал.

На път дотук Нина бе изслушала колоритния доклад на Пол на тази тема.

— Той е наполовина селско момче, наполовина хипи — беше й разказал Пол. Родителите на Джери Кетрик избягали от тежкия физически труд сред полетата на Сан Хоакин, заменяйки го с неособено прекрасен живот в Тахо. През петдесетте години и двамата намерили работа като готвачи в малък ресторант, наречен „Кухнята на мама“, и когато петте им деца пораснали достатъчно, започнали да работят след училище и през уикендите в същия ресторант. След като направило хиляди торти и милион порции бъркани яйца, семейството откупило ресторанта от болнавия му собственик и Джери прекарал най-важните години за формиране на характера с ръце, потопени до лактите в коритото с мръсни чинии.

В края на шейсетте години ветровете на промяната засегнали Тахо и Джери отплувал напред по пътя си до Сан Франциско. Нанесъл се в порутена викторианска къща в района с най-висока престъпност, известен с прозвището Тендърлойн, заедно с десетки тийнейджъри. Там се научил да свири на китара; в ръцете му попаднал инструмент с престижната марка „Силвърстоун“, който някакъв човек бил оставил вместо наем. Джери открил, че има чевръсти и точни пръсти. Скоро след това се включил в рок съставите „Еърплейн“ и „Мъртъвците“.

Той и приятелката му известно време можели да си позволяват охолен живот и скъпи наркотични възбуждащи вещества, скоро им се родило бебе, което нарекли Рембо, ала то през целия си живот останало известно с името Ралфи.

Личната културна революция на Джери завършила през 1972 година. Приятелката му получила психиатрично разстройство и въпреки уменията на лекарите в Обединената градска болница на Сан Франциско не успяла да възстанови здравето си. Местата, които Джери обитавал по-рано и където се дрогирал и бил изпълнен с жизненост, сега предизвиквали кошмарни спомени. Никой не го наемал, защото китаристът бил станал прекалено избухлив. Семейство мормони осиновили Ралфи и поели грижата за живота му. Грейс Слик, приятелката на Джери, постъпила в клиника за алкохолици, а „Мъртъвците“ се впуснали в нескончаеми турнета из цялата страна.

Джери се върнал в Тахо и отново станал готвач. Баща му вече бил умрял; братята и сестрите му били напуснали град Тахо и ресторантския бизнес. Джери заживял в къщата на майка си и един прекрасен ден успял да върне Ралфи при себе си. Майка му се грижела за момченцето, което тъкмо се било научило да ходи, а Джери поел управлението на ресторанта „Кухнята на мама“.

Когато и майка му умряла, той отново заживял бохемски живот, връщайки се към наркотиците. Ала това вече никак не му било приятно. Джери бил на четиридесет години, амфетамините не му позволявали да спи и вместо да го ободрят, му внушавали мания за преследване. Бил арестуван и въдворен в клиника за наркомани, където го лекували по специална програма. След като го освободили, Джери изпаднал във вцепенение, типично за бивши наркомани на средна възраст, и останал в Тахо. Работел в ресторанта, грижел се Ралфи да има чисти чорапи и гледал записи на различни филми и телевизионни програми. Понякога старият му гняв отново го сграбчвал, той излизал на верандата с изподраскана електрическа китара „Телекастер“ и усилвател марка „Пийви“, увеличавал звука да крайност, наоколо се разнасяло скърцане, гръм и трясък. Известно време Джери се връщал в годините на разцвета си, пръстите му изтръгвали от струните пронизителни тонове, с които той бил прочут за кратко.

После позвънявал телефонът, Тери Ландън, съседката му, изкрещявала, че ако не престане с този идиотски шум, тя ще разбие електрическата китара „Телекастер“ на трески в собствената му глава.

Ето как Джери се запознал с нея преди години.

Нина се огледа наоколо и разбра защо в помещението беше толкова тъмно — оръфани одеяла бяха прикрепени с пирони върху ниските прозорци вместо завеси. Върху лавици от издадени напред леки тухли и дъски имаше множество окъсани книги. Два спални чувала бяха сгънати и изтикани в ъгъла. Кетрик проследи погледа й и обясни:

— Мои приятели. Дойдоха от Лос Анжелис да ловят риба тук.

— Синът ви ходи ли на училище?

— Ралфи ли? Вече не учи. Той порасна, на двадесет и осем години е. Кара огромен тежкотоварен камион. Пътува навсякъде из областта Тахо, ходи и на запад на различни състезания.

— Това е необичайна професия — отбеляза Пол.

— Много е опасна — заяви Кетрик и започна да си свива цигара — поне Нина се надяваше, че е така. Джери носеше същата риза от мека червена кожа, в която Нина го беше видяла преди убийството на Тери. Сега бе облякъл и сини джинси, изцапани с някаква изсъхнала кафява течност, на главата си беше сложил бейзболна шапка с емблемата на моторните масла „Валволин“. Щръкналите дълги бели коси, бялата му брада, невидимите мигли и порозовелите по краищата клепачи върху сбръчканото лице на Джери накараха Нина да си зададе въпроса дали този човек не е албинос. — Ралфи казва, че се занимава с шоубизнес. Има амбиции в тази област — Джери бръкна в джоба си и подаде на Пол няколко оръфани билета от едно голямо тесте. — Ето — продължи той. — Старият Ралфи участва в състезанието, организирано от Центъра на животновъдите в Рино. Вземете си един билет.

— Днес не сте ли на работа? — попита Пол и облегна гръб назад. Той изглеждаше съвсем спокоен, не излъчваше никакво напрежение — поза, която караше събеседниците му да се отпуснат, поощряваше ги да забравят опасенията си и да разказват различни неща, за които по-късно съжаляваха.

— По дяволите, днес отидох в пет часа сутринта да отворя „Кухнята на мама“ — заяви Ралф. — Вече отработих осемте часа за деня. Племенницата ми се занимава със заведението до затварянето му вечер. Сега е сезонът, когато имаме много работа. Аз правя бисквитите и соса, действам като готвач, изпълняващ поръчките на най-претенциозните клиенти, водя счетоводството. Понякога ми се налага да сервирам по масите, нали разбирате. Не е както рокендрола, но ми помага да си платя данъците върху собствеността. Отбийте се някой път. За тридесет секунди ще ви направя специалитет с пържени яйца; за тридесет и две ще го покрия със специална глазура. Най-добрата храна, приготвена по домашни рецепти в Тахо.

— Наистина ли? — Пол изглеждаше заинтересуван.

— Да. „Кухнята на мама“ няма равна на себе си — рече Кетрик, сякаш се опитваше да убеди сам себе си. Той остави цигарата, която сам си беше свил, взе още полупрозрачна хартия и тютюн от една торбичка и продължи да си сгъва още цигари.

— От дълго време ли живеете тук? — попита Пол.

— Почти двадесет и пет години. Истинска воняща дупка, но тя си е моя.

— Научих в града, че навремето сте били виден соло китарист.

— Да, бях. Но сега се оттеглих от този бизнес. Свирех в съставите „Мъртъвците“ и „Еърплейн“. Посочете ми който искате от другите музиканти в тях, аз ги познавам всичките. Бях известен навремето. Звезда на рокендрола. Казваха, че много съм приличал на Едгар Уинтър. Разбирате ли?

Той посочи към един плакат, изобразяващ полуголи мъже, прикрепен с кабарчета върху стената в кухнята. Типичен за поколението, злоупотребяващо с наркотици, афиш, обявяващ концерт в зала „Филмор“ в Сан Франциско през 1969 година. Рошавите бели кичури на Кетрик се люлееха диво около лицето му, наподобяващи змии. Нина и Пол започнаха да кимат окуражително с глави.

Джери се усмихна.

— Вие четете ли Библията? Родителите ми често цитираха откъси от Светото Писание пред мен. „Как бидоха низвергнати могъщите… щитът на могъщите бе захвърлен по най-безчестен начин в прахта.“ Това ви казва всичко за мен. Сега чета, гледам телевизия, грижа се за Ралфи. О, от време на време стар приятел, който още не ме е забравил, ми се обажда и заработвам някой и друг долар, свирейки на китарата. Но печеля повече като готвач.

— Благодаря ви, че ни отделихте от времето си — каза Нина.

— Имам време в изобилие — отбеляза Кетрик. — Предпочитам да бъда на ваша страна, ако това е възможно. Чувам, че свидетелите получавали хонорар за показанията си. Но не мога да си кривя душата и ще опиша онова, което видях.

— Предполагам, че сте познавали Тери от много години. Семейството й се е преселило тук преди около двадесет години, нали?

— Тя живееше все в тази къща, с изключение на времето, когато се беше омъжила и когато пътуваше по различни места. Родителите й умряха много отдавна, а тя беше самотница. Канех я на увеселенията в околността, ала тя не позволяваше някой да я безпокои. От време на време ме викаше, когато й бях необходим да свърша някоя работа по къщата — например тоалетната се запушила и така нататък, освен това всяка пролет аз и Ралфи се качвахме на покрива и измитахме оттам нападалите борови иглички. Ралфи й поправяше комина. Той е мършав и може да се напъха вътре, разбирате ли? Излизаше толкова черен, че кучето не можеше да го познае, веднъж едва не го ухапа…

— Всъщност Тери беше истинска досада — продължи Кетрик. — Да си призная честно, беше точно така. Все се оплакваше от шума, казваше, че моето куче хапело нейното. Не й харесваше, че вдигаме прах, когато прекосявахме улицата към нейната къща. Преди пет години сложи портата и аз престанах да се отбивам у тях. Вместо мен ходеше Ралфи.

— Виждам, че сте взели кучето на Тери — отбеляза Нина.

— Тя го наричаше Хичкок. Непрекъснато гледаше неговите филми. Добро куче е. — Щом чу, че споменават името му, Хичкок вдигна рунтавата си глава и изплези розовия език, който Нина още не беше забравила. Върху муцуната му се покатери щастлива, влажна усмивка. — Той виеше срещу луната, обикаляйки къщата й. Беше гладен, а нашата стара кучка наскоро се бе споминала, затова го прибрах. Бедната стара Бетси, живя петнадесет години. Изяде някакво отровно растение навън, обърна се на гърба си и умря миналата година — гласът му се превърна в шепот. — Всъщност, чудех се дали… дали Тери не бе направила нещо на нашето куче. Тя беше… нали разбирате, как да кажа, малко особена… — Кетрик разтърси пръстите на ръцете си и се облещи страшно, припявайки мелодията от телевизионния научнопопулярен сериал „Зоната на здрача“. Къщата, заобиколена отвсякъде с гора, изглеждаше все така мрачна, макар че Нина забеляза как лъчите на слънцето си пробиват път отвън. Тя почувства, че кожата започва да я сърби навсякъде; надяваше се, че столът, върху който бе седнала, не е любимият на Хичкок.

Тя извади от куфарчето си свидетелското показание на Кетрик, подаде му го и каза:

— Бихме желали да разговаряме с вас по повод на това.

Той хвърли поглед към листа и отговори:

— Да, госпожо, това са показанията, които дадох на полицаите за всичко, което видях тогава.

— Според тях вие сте гледали телевизия във всекидневната си стая, когато около единадесет часа същата нощ сте чули шум — започна Пол. — Какъв беше този шум?

— Викове, крясъци и така нататък — обясни Кетрик, облиза цигарената хартия и с чевръсти движения я залепи. — Той викаше, тя пищеше.

— Колко души бяха в къщата й? — попита Пол.

— Според мен бяха само двама — Тери и той. Аз останах до прозореца вкъщи да гледам какво става, защото по звуците се досещах, че е нещо лошо. Помислих си, че го е застреляла.

— Защо помислихте така?

— Ами ето защо. Тя беше истинска кучка. Имаше си пушка, веднъж ме заплаши, че ще я използва срещу мен.

— Каква беше пушката й? — поинтересува се Пол.

— Марка „Ремингтън“ 306, стара, но много хубава.

— Колко пъти сте виждали пушката у нея през тези дванадесет години? — попита Нина.

— Само веднъж, преди пет години. Оттогава престанах да ходя у тях… Но Ралфи е пълен глупак, който направо заслужава наказание, казвам ви. „Не ходи там“ — съветвах го аз, но той искаше да изкара няколко долара в повече. Опитвах се да го спра. Знаех, че тя му влияе зле. Ала това момче ще удуши с голи ръце мечка гризли за няколко долара в брой. Тери беше на четиридесет години, Ралф — дванадесет години по-млад от нея. Били ли са любовници?

Нина обърна глава към Пол и погледите им се срещнаха. И двамата бяха отбелязали важния факт: сега разполагаха с доказателство, че Тери е държала при себе си пушката на Кърт. Това беше голям пробив за тях. Тери е разполагала с пушката, тя е заплашила Кърт, помежду им е започнала борба, той е затичал… Нина отново съсредоточи вниманието си върху Пол, който отново питаше:

— Господин Кетрик, можахте ли да разберете какво си приказват Тери и мъжът, когото сте видели?

— Не, но видях, че тя е много ядосана. Отначало мъжът говореше тихо и спокойно, но после и той се вбеси.

— Защо не ни разкажете какво сте чули и видели — рече Пол. — Забравете за показанията, които сте дали на полицията. Бихме искали да чуем всичко от вашите уста.

— Ами наистина имаше шум, разгорещен спор за около пет минути. После отекнаха два изстрела — непосредствено един след друг. След това той изхвръкна тичешком през вратата на студиото, ризата му беше разкопчана и се вееше на вятъра… В лунната светлина виждах ясно лицето му…

— Виждахте ли вратата на студиото от вашия прозорец? — попита Пол.

— Елате тук — покани го Кетрик. Всички се приближиха до прозореца. — Застанете тук, в левия ъгъл. — Отдръпна одеялото настрани и в мръсната стая се плъзна златен слънчев лъч.

Нина се възползва от възможността и бързо открехна прозореца, надявайки се, че в стаята ще влезе малко чист въздух. Оттук се виждаше фасадата на студиото, пътеката към него и верандата, където тя бе стояла с Колиър в деня, когато бяха открили трупа. Оттук Кетрик беше видял всичко съвсем ясно и в това не можеше да има никакво съмнение.

— Той излезе тичешком…

— Забелязахте ли кръв по дрехите му?

— Не — отговори Кетрик. — Не можах да различа цветовете на лунната светлина. Видях само, че дрехите му са тъмни.

— Господин Кетрик — изрече Нина. Застанал точно до нея, той не беше много по-висок от Нина и не гледаше през прозореца заедно с детектива. Кетрик гледаше нея. Изведнъж в полъха на благоуханния летен бриз, повдигащ одеялото върху прозореца, Нина усети миризмата му — мъжът миришеше на вкиснато. Върху лицето му бе грейнала дружелюбна усмивка, виждаше се, че няколко зъба в устата му бяха станали кафяви, ала този мъж излъчваше чувство на страх. Той се боеше от нещо.

— Сигурен ли сте, че сте чули два изстрела, а не един, преди господин Скот да изтича през входната врата?

— Сигурен съм — отговори Кетрик. — Ако лъжа, нека моят Бог ми отнеме живота. Тя вдигна поглед към клепачите му с бели мигли, срещна очите му, взря се дълбоко в тях и забеляза как бледосинкавите му ириси се свиха като малки точици. Нито мускулче върху лицето му не потрепна. Кетрик се отдръпна от нея.

— Какво стана след това? — попита Пол. Той наблюдаваше сцената, без видимо да проявява особено внимание, всичко в него изглеждаше небрежно отпуснато с изключение на присвитите светлокафяви очи.

— Той побягна към колата си, запали я и изчезна. Това беше всичко. На следващия ден чух врявата в къщата й и отидох дотам, полицаите ме накараха да отида в участъка и да дам свидетелски показания, после отново ме извикаха. Вече бяха хванали мъжа и аз го разпознах в редица от седем-осем мъже. Така си беше — заяви Кетрик. — Съжалявам.

— Е, трябва да кажете истината — рече Пол.

Нина му зададе няколко въпроса за мъжете от редицата, измежду които е трябвало да разпознае Кърт, след това заключи:

— Смятам, че засега получихме необходимата информация.

— Тези билети за състезанието с извънгабаритни камиони струват по петнадесет долара парчето — обади се Кетрик. — Дадох ви два билета. Разбирам, че не можете да ми платите за това, че разговарях с вас днес. Но ако искате да закупите тези билети от мен, искам да кажа, разбирате ли…, ако направите дарение в полза на онези момчета, дето карат камионите…

Пол изрече въпросително:

— Нина?

Нина извади портмонето си.

— Дори ще купя още един и ще взема сина си на състезанието — обяви тя и подаде банкнотите на Кетрик. — Може би ще имам възможност да разговарям със сина ви след шоуто. Отново ви благодаря, че си направихте труда да поговорите с нас.

— Наистина няма защо, госпожо. Ще кажа на Ралфи да ви потърси. Обадете ми се, ако имате нужда от още нещо. Съжалявам… — той млъкна и впи поглед към пода.

— Съжалявате, че моят клиент може да бъде осъден за убийство заради вашите показания? — попита Нина. — Вие казвате истината, затова не бива да изпитвате чувство на вина, нали?

— Наистина видях всичко това — каза Кетрик. — А сега ви пожелавам приятен ден.

23.

„Всички билети за най-голямото, най-страшното състезание в Рино с извънгабаритни камиони са разпродадени. Всички билети за най-голямото, най-страшното състезание с извънгабаритни камиони в Рино са продадени“ — повториха високоговорителите, разположени навсякъде из претъпкания с коли паркинг на Животновъдния център в Рино онази съботна сутрин. — Пол трябваше да паркира на няколко пресечки встрани. Нина и Боби подтичваха след него, опитвайки се да го настигнат, правейки две крачки за всяка негова. Когато се приближиха до входа, двамата се потяха и пъхтяха в страшната жега на пустинята. Толкова много хора се бяха побрали по пътя към арената, че Нина държеше Боб за ризата; в противен случай човешкият поток щеше да го завлече някъде напред.

„Всички билети за най-голямото, най-страшното състезание в Рино с извънгабаритни камиони…“ Пол беше нервен. Наистина искаше да разговаря с Ралф Кетрик, ала осъзнаваше до болка, че синът на Нина беше дошъл с тях. За пръв път тримата правеха нещо заедно. Ако се оженеше за нея, щеше да стане доведен баща, а тази перспектива му изглеждаше твърде непривлекателна.

Преди момчето на Нина да избяга, Пол съвсем смътно долавяше присъствието му. За него всички момчета си приличаха — малки глупачета в широки ризи и бейзболни шапки, които мъкнеха скейтбордове на рамо, като че бяха кой знае колко големи, и питаха къде са ключовете на колата, защото смятаха, че вече са достатъчно пораснали за това.

Ала той трябваше да хареса Боб и Боб трябваше да хареса него. Пол наблюдаваше как малкият тича напред, питайки се какво ли Боб мисли за него. Как ли щеше да се почувства хлапето, когато Пол поемеше ролята на татко, а собственият му баща… Защо този Скот се появи точно сега, когато Пол бе решил да се ожени за Нина? Днес тя изглеждаше толкова възхитителна в панталони и червена риза, толкова празнично настроена, толкова непоколебима, изпълнена с решителност…

Излязоха на главната арена и започнаха да търсят местата си. Небето над тях бе покрито с тъмни облаци. Трибуните вече бяха почти пълни с лица, каквито той не виждаше толкова често по улиците с пищни къщи в Кармел; фермери с мършави, зачервени лица с бейзболни шапки, върху които беше написано „Кажи, че съм боклук“ и реклами на баскетболния отбор „Лейкърс“; момчета в сини джинси и коси, напоени с брилянтин, сресани назад така, че всеки отделен косъм можеше да се види добре; майки в черни чорапи и блузи с жабо, дъщерите им с ярък, блестящ грим и якета „Рейдърс“; цяло море от памучни фланелки, ризи, плитчици, заострени мъжки бради, златни вериги, евтини пластмасови очила, ботуши с остри върхове, каубойски шапки, конски опашки, пуснати под оплешивяващи черепи, черни деца в дълги палта и пъстри панталони, продавачи на сладолед, бебешки колички, индианци, облечени в жилетки, типични за автородео в Рино, работни обувки, скиорски шапки, боядисани в различни цветове памучни костюми, татуировки, малки деца, кацнали върху раменете на бащите си.

Отдалеч след гръмогласните горди тиради на високоговорителите на паркинга неизвестен говорител обяви:

— Да извикаме колкото ни глас държи „Добре дошли“ на страхотната флотилия от извънгабаритни камиони! — Нина, Пол и Боби тъкмо се промъкваха към свободния край на избеляла сивкава пейка, който се намираше почти над тях. Пистата от гола земя, която се намираше зад оградата, възпираща тълпата, беше блокирана от три високи шест фута масивни прегради, плътно натъпкани с пясък. Те бяха разположени на равни разстояния една от друга и създаваха три внушителни, труднопреодолими препятствия пред извънгабаритните камиони. Вглеждайки се по-внимателно, Пол съзря, че между всяка двойка препятствия бяха вкарани по два стари автомобила, които бездруго сякаш се молеха някой да сложи край на съществуването им.

Осем огромни камиона се появиха на пистата с включени двигатели, така че тълпата можеше да ги разгледа добре. Съседката на Пол отдясно, млада майка с бебешка количка, напъха тапи в ушите на децата си, след това и в собствените си уши, надявайки се да смекчи оглушителния шум на машините и рева на възбудената човешка тълпа. Бедрото й се притисна топло до крака на Пол, който седеше от дясната й страна. Тази жена можеше да бъде съвършената мадона на това родео, помисли си той. Тя имаше дълга, рядка черна коса, издължено лице и дълъг нос, издигащ се над чувствени устни, които премятаха дъвка. От ушите й висяха обици във формата на мънички бирени бутилки, а късата, плътно прилепнала по тялото й фланелка разкриваше изпъкналия й пъп. Нина, която размазваше предпазен лосион върху красивия си нос, се бе притиснала от лявата му страна; Пол усещаше мекотата на гърдите й върху лакътя си. До нея Боб методично белеше боята от металната подпора, поддържаща редицата от евтини седалки под тях.

— Боби, престани — направи му забележка Нина, ала в думите й липсваше настойчивост. Хлапето не й обърна никакво внимание.

Камионите се виждаха добре от местата им. В основата на колосалните машини беше рамката от гигантски тракторни гуми, плюс мощният двигател. Всяка една от тях беше боядисана в ярки цветове, а шофьорът изглеждаше незначителен като евтина пластмасова играчка. Той беше кацнал в кабината, издигаща се на десет фута височина от гумите, задачата му беше да форсира двигателя с крак като каубой, забиващ шпори в тялото на коня си.

Един след друг камионите се представиха пред публиката. Пръв изрева двигателят на един великан с марка „Скуанто“.

— „Шевролет 93“, дами и господа. Моторът му е 486 кубически инча. Представянето му днес е спонсорирано от фирмата „Харли-Дейвидсън“. Пазете се, дами и господа, този исполин се появява на бойната пътека днес! — След това излязоха останалите съперници за приза: „Светкавица“, „Снарядът на Уобаш“, „Планината“, „Отвратителното куче“, „Злобата“ и накрая, ала съвсем не и последен по значение се появи настоящият шампион — „Копитото на Сатаната“. Кабината му беше зелена, стара и приличаше на фургон, произведен от фирмата „Форд“ през 1949 година. След миг камионът блесна с червените си фарове. Прозорците на кабината бяха толкова малки, че Пол дори не успя да зърне шофьора. Детективът отново погледна програмата си.

„Копитото на Сатаната“ — това беше жребецът на Ралф Кетрик.

— За да избегнем всякаква опасност, грозяща феновете на това състезание, окупирали трибуните, ние вече разполагаме с нова система. Чрез нея сме в състояние чрез дистанционно управление да спрем всеки камион по пистата от коментаторската кабина — обяви високоговорителят, който едва се чуваше сред оглушителния шум на машините. — А днес имаме нещо наистина специално за младите. Можете да спечелите разходка в кабината на „Копитото на Сатаната“, като се запишете в бирената шатра, издигаща се до голямата надута бутилка от „Кока-Кола“. Нека всички деца да помолят бащите си да ги запишат — след тези думи веднага се понесе оглушителен крясък. Всички деца, стиснали сладолед в ръце, веднага запищяха, че искат тази страхотна разходка.

Боб се наведе към Нина и попита:

— Мога ли и аз… хмм… да се запиша, мамо?

Тя кимна с глава.

— По-късно.

Един всъдеход с пет дебели гуми с дълбоки грайфери се появи на пистата, а камионите се върнаха назад към стартовата линия. Всъдеходът се завъртя, изхвърляйки пламъци. Той буквално влуди публиката, която започна да тропа с крака и да дюдюка, без да снема очи от него.

— Всички ние тук сме патриоти и се гордеем от факта, че сме американци и присъстваме на това велико събитие. Затова, моля, всички да се изправят. — Тълпата, малко изненадана от промяната в ритъма, послушно се смълча. Всички останаха прави, докато звучеше не особено качественият запис на националния химн; дори исполинските камиони притихнаха с уважение в специално ограденото за тях пространство, потънало в прах.

— Ще започнем със самостоятелно преминаване по трасето на всеки един от участниците; по този начин ще определим двойките състезатели, които ще се борят един срещу друг в преки двубои по трасето — обяви невидимият говорител, започвайки непосредствено след края на химна.

„Отвратителното куче“ премина пръв по пистата, двигателят на камиона ревна оглушително, корпусът се поклати напред и ауспухът изхвърли облаци дим, както машината на Лудия Макс. Огромните гуми го подхвърлиха шест фута високо във въздуха, когато камионът се сблъска с препятствията, след това се приземи отново върху тях, сякаш беше изсипал цял товар от рециклирани ламаринени кутии върху купчината от старите коли между препятствията. Пол чу как покривите на автомобилите пращят под гумите на камиона.

— Шест секунди и дванадесет стотни. Началото никак не е лошо — отбеляза говорителят, ала по гласа му личеше, че не е особено впечатлен.

След това дойде ред на „Светкавица“. Кабината беше отворена и Пол видя мъничкия шофьор, който неистово притискаше тяло към волана, стремейки се да задържи машината изправена, преди да преодолее препятствията.

— Той управлява най-тежката машина и във ваша чест ще сътвори истинско зрелище. — Шофьорът се поколеба пред първото препятствие, ала продължи борбата си с него, достигайки отново пистата малко по-бавно от „Отвратителното куче“.

— Ще заложа на „Злобата“ — извика Боб. — Грайферите му са огромни.

— „Отвратителното куче“ — изкрещя му Нина в отговор. — Никой няма да надмине рекорда му.

— „Копитото на Сатаната“ — намеси се Пол, опитвайки се да покаже повече ентусиазъм, отколкото всъщност чувстваше. Боб се наведе да каже нещо и изсипа сладоледа си в скута на Пол. Това накара Пол да подскочи от мястото си, изричайки неприлична ругатня, а по ципа на панталона му протекоха късчета от сладоледа.

Нина се засмя и отново обърна глава към камионите. Боб възкликна:

— Ох! — Пол се изчисти и отново седна на мястото си. Мадоната го възнагради с презрителна усмивка и запали цигара „Марлборо“, за да даде своя ароматен принос към миризмата на прах и бензин. Започна да ръми топъл, слаб дъждец. Пол, изглежда, беше единственият човек на арената без шапка.

„Злобата“ от град Топека измина трасето за пет секунди и пет десети.

— Джип, производство 1988 година, двигателят е 484 кубически инча — обяви невидимият глас, докато гигантският камион гърмеше по трасето. Бам! Бам! Бам! Едва се сдържаше да не полети.

— Тук няма място за новаци със слаби нерви. Този звяр е управляван от Лони Пей „Тежкия случай“. Дами и господа, нека го чуем.

На стартовата линия застана „Копитото на Сатаната“. Призрачно червените му фарове блестяха като очи на луд.

— Шампионът за пет поредни години. Мощни аплодисменти за Ралф Кетрик, шофьора на Сатаната! Демона, който вече хвърля огнена пара от утробата си!

— Трябва да отида до тоалетната — каза Боб.

— Пол, ще го заведеш ли? — попита Нина, без да откъсва очи от „Копитото на Сатаната“, който изхвърляше облаци дим.

— Но аз искам да видя точно този опит — възрази Пол. Значи хлапето беше пропътувало цялото разстояние до Монтерей съвсем само, а сега някой трябваше да го придружава до тоалетната?

Боб изчезна по пътеката между секторите.

— Побързай, Пол — подкани го Нина. Мърморейки, Пол отново стана и се отправи с група мъже, нахлупили каубойски шапки, към павилионите. Боб не се виждаше никъде.

Когато се върнаха, „Копитото на Сатаната“ вече беше минал по трасето.

— Божичко, какво напрежение! — възкликна Нина. — Той се блъсна в оградата и си помислихме, че всичко е свършило.

— Прекрасно — поднесе коментара си Пол.

— Защо се забавихте толкова много? — попита Нина.

— Синът ти настоя да чакаме на опашката хей там. Искаше да се запише за онази разходка в кабината на „Копитото на Сатаната“. Казвах му, че е безнадеждно, но той… — обясни Пол.

— Децата не познават думата „безнадеждно“.

Говорителят започна да крещи, прекъсвайки всички разговори.

— Ако състезанието не ви харесва, какво ще изкрещите?

— СЛА-БА-ЦИ! СЛА-БА-ЦИ! СЛА-БА-ЦИ! — ревна тълпата.

— Ако в него няма екшън и напрежение, какво ще изкрещите?

— ИСКАМЕ ВЪЗДУХ! ИСКАМЕ ВЪЗДУХ!

— Да! — изпищя пронизително говорителят. — Вие искате от тях да бъдат направо луди, нали?

— ЛУ-ДИ! ЛУ-ДИ!

Докато гигантските камиони почиваха за следващия кръг на състезанието, няколко местни пикапа връхлетяха с огромна скорост на пистата.

— „Старата синя птица“ вече трябва да се нарича „Старата контузена бракма“, толкова е очукана. — „Старата синя птица“ се спусна по първата преграда, приземи се отново на пистата, издавайки оглушителен скърцащ звук, след което престана да се движи — „Старата синя птица“ си счупи предната ос — обяви говорителят. — От високоговорителите зазвуча траурен марш, докато два трактора измъкваха пикапа от трасето. — Ако забележите шофьора й някъде край пътя с вдигнат палец, моля ви, вземете го на стоп — продължи коментаторът.

— Зависи от това кой пръст на ръката си е вдигнал — добави Пол, опитвайки се още веднъж да реагира в духа, владеещ повечето зрители на състезанието.

— ИСКАМЕ ВЪЗДУХ! — Появиха се още извънгабаритни камиони. Една „Тойота“ с дълга каросерия пое разярено, агресивно поглъщайки метрите от пистата, ала някъде по средата спря. Докато шофьорът с отчаяни усилия се опитваше отново да запали двигателя, коментаторът подхвърли:

— Изглежда, горивото, използвано от този господин, е некачествено.

— СЛА-БАК! СЛА-БАК!

— Какво още ще кажете, граждани на Рино! Покажете им какво искате!

— ИСКАМЕ ВЪЗДУХ!

Ситният, ръмящ дъжд престана, въздухът стана топъл и потискащ. Малък жълт пикап „Мицубиши“ се отклони колебливо към пистата.

— Дами и господа, ето че се появи Дядо! Нека му подскажем какво да направи. Напред, Дядо! Напред!

— НАПРЕД, ДЯДО, НАПРЕД! — закрещяха Нина и Боб с тълпата. Нина отпи вода от бутилката, която си бе купила, и изтри уста с опакото на ръката си. Беше завързала косата си на конска опашка и изглеждаше петнадесет години по-млада. Пол съжаляваше, че бе облякъл фланелка за голф, която го караше да се чувства като Франк Синатра, паднал в яма с вряла вода.

— О, той е излязъл просто да се поразходи с колата си в неделя, вижте го!

Антракт. Появиха се полицаи, мобилизирани от Рино, облечени в униформи, с палки и револвери, увиснали в кобури на коланите. Те наблюдаваха как тълпата се спуска по пътеките между отделните сектори; хората искаха да си купят бира и царевична питка с пикантна плънка или имаха намерение да използват зловонните тоалетни.

— Къде е Боби? — попита Нина. — Сигурно отново му се е наложило да отиде до тоалетната. Пол?

— О, не. Няма отново да се блъскам сред тази навалица — измърмори Пол. Ала тя неумолимо го тласна напред. — Добре де — добави той и започна да си пробива път напред. Същевременно си мислеше, че наистина би желал да научи Боб на едно-две неща — като например как човек трябва да уважава и да се подчинява на по-възрастните. Когато състезанието отново започна, Пол пое към мястото си. Тъкмо щеше да съобщи на Нина, че Боб, изглежда, е изчезнал завинаги, ала хлапето се бе разположило до нея и поглъщаше втори сладолед.

Огромните камиони се подредиха по двойки, готови за старт. „Злобата“ щеше да кара сам по трасето, защото „Планината“ въобще не се появи.

— Предполагам, че шофьорската кабина на „Планината“ е изгърмяла.

— СЛА-БАК! СЛА-БАК!

Пол разтри слепоочията си, усещайки как главата му гърми от болка. Момичето от дясната му страна повдигна фланелката си и започна невъзмутимо да кърми своето бебе. Тя измери детектива с кос поглед, с който му предаде без никакво съмнение следната мисъл: „Така е, брат.“ Пол отклони поглед встрани. Бебета, памперси, повръщане, безразборно хранене… Нина сигурно не мисли да има второ дете…

— „Копитото на Сатаната“ изпадна в беда. Драги зрители, тъкмо в тази секунда монтират нова маслена помпа!

— САТАНА! САТАНА! — Конвулсивно свити, подути от бира лица, трибуните се тресат от тропането на хиляди крака… Сигурно преди години на рок концертите е било съвсем същото, но тогава Пол нямаше нищо против. Изглежда, беше изгубил способността си да изпада в плен на масовата истерия, но Нина крещеше, бе вдигнала показалци до главата си, които стърчаха като рога. Тя беше далеч, далеч от него.

Пол забеляза, че лицата на тълпата са сгърчени в същия възбуден израз, както лицата на блестящия елит във Визбаден. Докато се стремеше да разгледа тази мисъл от всички страни, чувството му за реалност изведнъж му измени. Виковете затихнаха, потънали в метафизическа далечина, умът му се унесе другаде.

„Странна двойка — помисли си той. — Бах и извънгабаритни камиони.“ Нима наистина беше вярно, че всичките развлечения на хората са просто пресъздаване на сексуален акт? Непреодолимата сила на фугите на Бах, изсвирени на огромен орган, систематично рушаха чрез звуци защитните механизми у слушателите, възбуждаха ги, тласкаха ги към кулминация, после развръзка, цигара след концерта… хм.

А сега пред очите му, в прахта, шофьорите на огромните машини издълбаваха бразди в земята, едва успявайки да държат под контрол двигателите, а хората крещяха ли, крещяха.

Самият той, чиято професия бе да слухти и души наоколо… Тери Ландън, маниакално съсредоточила едновременно любовта и омразата си върху един обект в продължение на толкова много години… Те двамата бяха просто символични същества още от времето, когато са смучели палците си, лежейки в бебешките колички. Предметите, които притежаваха, бяха фетиши, стремежите им бяха изпълнени със суета, претенциите им изглеждаха смехотворни. Една много важна мисъл проблесна в съзнанието на Пол.

Нима Създателят се беше усмихнал, защото желаеше да види резултата от Своята работа?

Усещанията му за реалност отново се притъпиха и смениха своя фокус. Пол пак плъзна поглед към състезанието и забрави онова, за което си бе помислил.

Ревейки заплашително с двигатели, „Злобата“ и „Копитото на Сатаната“ спряха един до друг, готови за последното състезание.

— Хайде сега да чуя как крещите в подкрепа на своя любимец! — изкрещя коментаторът, изпаднал в истински делириум… Тълпата му отвърна с гръмовен, оглушителен вик. Двата камиона буквално прелетяха над първите две препятствия. „Копитото на Сатаната“ се справи толкова бързо с второто, че при приземяването си отскочи и се блъсна в оградата. Огромната машина се наклони наляво, гумите от дясната му страна се отлепиха от земята. Останали без дъх, хората наблюдаваха как исполинският камион се заклати, разтресе се, за миг всички помислиха, че ще се преобърне, но той стъпи тежко на трасето, изправяйки се почти отвесно при финалната права.

— Отново спечели „Копитото на Сатаната“! Буквално с един нокът преднина! — изрева коментаторът.

* * *

— Не, Боби, не можеш да отидеш там — обърна се Нина към сина си след десет минути, когато тримата стояха на прашното трасе.

Ралф Кетрик стоеше до „Копитото на Сатаната“, висок почти колкото гумите на камиона, играеше си със заешката лапа, увиснала от колана му, и разговаряше с механика, който бе коленичил под машината и очевидно търсеше нещо.

— Хей! Малко приятелче, какво ще кажеш — хареса ли ти как старият Сатана помете противниците си на състезанието днес? — попита той Боби. Здрависа се с Пол и Нина, после добави: — Вие бяхте дамата с яката от изкуствена кожа от норка, нали? Радвам се, че можахте да дойдете — късо подстриганата му светла коса, влажна от пот под предпазния шлем, наистина бе руса, а не бяла като на албинос, каквато беше на баща му. Ралф беше облечен в мръсен комбинезон, осигуряващ защита в случай на пожар. Тази дреха подчертаваше късото му, набито тяло и широката, нищо неозначаваща усмивка на шофьора.

— Беше страхотно — възкликна Боби. — Кой спечели конкурса?

— Имаш предвид конкурса за това кой ще се повози в шофьорската кабина? Сега проверяваме двигателя, а после някакво хлапе от Елкоу ще седне на седалката до мен и ще ни заснемат заедно. Какво става при теб, Пийт?

Механикът се обади отнякъде много далеч под камиона.

— Използвал си половин галон масло при последния тур на състезанието. Сега доливам колкото е необходимо.

— Добре. Изтекло е малко масло, а това не е нещо, за което трябва да се тревожим — заяви Кетрик.

Механикът се изправи, подпря юмруци на кръста си и се протегна.

— Готово. Наеми някого да завари маслената ти помпа, преди отново да участваш в друго състезание.

— Благодаря, приятел — каза му Кетрик. — И така, малко приятелче, искаш ли да се покатериш в кабината?

— Не днес, благодаря — отговори бързо Нина.

— Аз попитах малкото приятелче — заяви Кетрик. Той вече не изглеждаше така дружелюбен.

— Питах се дали бихме могли да ви зададем няколко въпроса за Тери Ландън — намеси се Пол.

— О, да. Ето коя сте вие. Почти бях забравил. Адвокатката на онзи тип, дето ликвидира Тери. Наистина ли ще приемете да представяте онзи човек на съдебен процес? И аз ще трябва да се явявам в съда?

— Аз вярвам, че клиентът ми е невинен — каза Нина.

— Е, не бихте могли да използвате мен, за да го докажете. Спял съм дълбоко, когато баща ми погледнал през прозореца и видял онзи човек да бяга от къщата на съседката.

— Не ви ли събудиха изстрелите?

— Не съм чул нищо. Баща ми хърка толкова силно, че си слагам възглавница върху главата. Освен това спя непробудно, сънят ми е тежък.

— Чудех се защо баща ви не е извикал полицията, след като е чул изстрелите и е видял, че някой бяга от онази къща — изрече замислено Пол.

— Вероятно си е помислил, че Тери е имала късен посетител и го е прогонила с два изстрела във въздуха от собствеността си — заяви Кетрик. — Разбирате ли, той не искаше да се бърка в нейните работи. Двамата не се разбираха добре.

— Баща ви спомена, че вие сте изпълнявали дребни поръчки за нея.

— Да, откакто навърших петнадесет години, та чак досега. Бях момче за всичко. Трябваше да печеля пари, докато не започнах да карам камиони, а това стана, когато навърших осемнадесет.

— Сприятелихте ли се с Тери? — попита Нина. Боби беше от другата страна на огромния камион и изглежда се катереше по стълбичката към кабината. — Боби, махни се оттам! — добави остро тя. Пол също мина от другата страна, за да хване момчето. Той виждаше и чуваше Кетрик без никакво затруднение изпод металните подпори.

Кетрик кимна с глава.

— Тя разговаряше с мен — отвърна той. — Беше самотна, нямаше никакви приятели. Разказваше ми интересни истории, учеше ме на разни неща.

— Какви неща?

— Ами най-различни — отговори той неопределено. — Каза, че някой ден ще направи филм за мен. Обясни ми, че се интересува от това дали се чувствам добре. Обаче баща ми настояваше да се държа настрана от нея. Тя го плашеше, но понякога беше мила с мен.

— Тери имаше пушка, нали?

— Стара ловна пушка марка „Ремингтън“ — потвърди Кетрик.

— Къде я съхраняваше?

— Не зная. Някъде из къщи. Ала веднъж я размаха срещу баща ми и го изплаши до смърт.

— Кога я видяхте за последен път?

— Около седмица, преди да я убият. Отбих се до тях и изметох игличките от покрива на къщата й. Ала всъщност не сме разговаряли.

— Казвала ли ви е някога, че се страхува от някого? Изглеждала ли е нервна напоследък?

— Сигурно не сте я познавали много добре. Не бе в стила й да проявява нервност. Тя побесняваше, след това ставаше спокойна.

— Споменавала ли е някога Дорийн Бенитес? Или Дорийн Ордуей? Или Джес Суийт, Джонатан Суийт, Майкъл Ордуей?

— Не, никога не съм чувал тези имена.

— Ами Кърт Скот? Говорила ли е тя за него?

— Почакайте малко, нека първо помисля. Името ми звучи познато. Точно така! Нейният бивш съпруг.

— Какво точно казваше за него тя? — попита Нина.

— Нищо добро. Нищо, което би могло да ви помогне по случая. Кърт Скот е вашият клиент, нали? Веднъж ми каза, че го търси. После добави, че когато го намери, ще го окачи на някое дърво с главата надолу и ще го пребие с бухалка — Кетрик се усмихна широко, очаквайки следващия въпрос.

— Тери каза ли защо иска да постъпи така? — поинтересува се Нина.

— Не. Но облиза устни, като че причината за това бе нещо, свързано със секса.

— Тя беше ли ви приятелка? — попита го Пол иззад камиона. Кетрик изведнъж се разсмя.

— Тери беше възрастна дама, човече! — възкликна той. — Казваше ми, че според нея сексът бил нещо отвратително. Предполагам, че е била хммм… различна.

— В какъв смисъл различна?

— Както казах, аз я смятах за приятел, човече. Искам да кажа, не се ровете в тайните на жената — усмивката остана непроменена, искрените му сини очи не трепнаха.

— И така — какво правехте в къщата й, в деня, когато аз се отбих там? — попита Нина.

— А? — сега Пол се бе изправил и виждаше лицето на Ралф. „Маска“ — реши детективът. Всичката любезност и желание за сътрудничество бяха просто параван, прикритие. Какво криеше шофьорът?

— Вие казахте на Тери: „Ти обеща“. Какво ви беше обещала тя?

— О, да. Забравил съм — това беше очевидна, самодоволна и нагла лъжа. Пол вече бе решил да съсредоточи усилията си и върху Ралф, проучвайки живота му в подробности.

Боб се обади от другата страна на камиона:

— Не виждам причина защо да не поседя малко на седалката, мамо. Моля те, само минутка.

Нина го прекъсна:

— Замълчи, Боби. Вече казах „не“.

— Както споменах, нямам нищо против — нека се качи. Ще поседи минутка на седалката заедно с мен — намеси се Кетрик. Той бързо се изкачи до шофьорската кабина, потупа облицованото с вата табло, наведе се и протегна ръка: — Хайде, тръгваме.

Боб посегна да хване ръката на шофьора, Пол понечи да го спре, ала Нина се оказа по-бърза. Тя сграбчи здраво рамото на сина си и заяви:

— Не. Няма да тръгне с вас. Ала ви благодаря за предложението.

— Разглезена, ленива адвокатка — изрече тихо Ралф и този път в гласа му без никакво съмнение прозвучаха грозни нотки. Той запали двигателя така рязко, че всички отскочиха встрани, подгонени от облака изгорели газове.

— Слабаци! — изкрещя той, избухвайки в див смях, след това подкара грамадния като планина камион по трасето.

— Божичко, мамо — прошепна Боби и изтупа прахта от панталоните си. — Сигурно никога повече няма да имам подобна възможност.

Наблюдавайки как Ралф Кетрик, седнал пред волана без шлем, се движи по празната писта и се накланя на всички посоки, Пол каза на Нина:

— Това е един страхотно весел човек. Хайде да се махнем от трасето, преди да ни е сплескал върху прахта.

24.

Връщането от Рино към Тахо им отне повече време от обикновено, защото беше събота вечер и множество хора, решили да похарчат пари в казината и да се повеселят, бяха поели към града, разположен на езерото. Вечеряха и когато оставиха Боби при Андреа, вече минаваше девет часът, макар че светлината на дългия ден все още не се стопяваше. Нина отключи празната сграда, където се намираше кантората й, влезе в кабинета си и сложи кафе в машината, а Пол намери дистанционното управление на видеото, размести мебелите в залата за разговори с клиентите и я превърна в малък кинотеатър за двама. Той не си направи труда да спусне щорите, затова фаровете на преминаващите коли прелитаха от време на време през стаята.

Първо гледаха видеоматериала за ареста на Скот. Нямаше звук, само датите и времето, когато бяха записани събитията, проблясваха на екрана. Камерата, монтирана в полицейската кола, се движеше зад автомобила, който Кърт бе наел. Виждаше се как колата му намалява скоростта си и отбива от пътя, след това се показа полицаят Джойс, който приближи и след минута направи знак на Кърт да излезе навън. Полицаят притисна Кърт към колата и застанал зад гърба му, го претърси за скрито оръжие. Лицето на Кърт бе обърнато към камерата — беше ясно, че той приказва нещо.

— От ръката на Кърт капе кръв — отбеляза Пол. — Той тъкмо е напуснал мястото, където е имало стрелба. Разбирам защо са го арестували. Затворът е бил най-доброто място за него. А защо няма запис на звука?

— Не са направили — полицаят, извършил ареста, заяви, че оборудването било ново и той не бил добре запознат с него. Сигурно е натиснал някое копче, което не е трябвало, или пък камерата не е функционирала както трябва. Както и да е, мнението ми е различно от твоето. Те не са имали никакви доказателства срещу Кърт. Разполагали са само с видеоматериал, показващ ареста на един ранен човек. Всичко останало е въпрос на различни интерпретации.

— Освен това разполагаме със свидетелските показания на полицая, извършил ареста. — Пол започна да чете от полицейския доклад: „Аз го попитах: «Какво е това?». Заподозреният отговори, че е кръв. След това попитах дали заподозреният е ранен и той кимна утвърдително с глава. След това попитах дали заподозреният е участвал в някакво сбиване. Заподозреният отговори, че тя е била застреляна.“

— Кърт твърди категорично, че Тери е стреляла срещу него и той е излязъл тичешком през вратата след първия изстрел. Затова не е казал нещо друго на полицая — изтъкна Нина. — Полицаят или лъже, или има някаква грешка. Аз вярвам на Кърт.

— Може би. Ще проверя как стои въпросът с офицер Джойс. Той е новак в полицията, бил е объркан и може би не е чул добре. За нещастие показанията му вече са записани и той ще потвърди, че Кърт е казал именно така, както е вече отразено. Ако съм на твое място, не бих пил толкова кафе по това време на нощта.

— Това никак не ми пречи.

— Аз просто ще изпия чаша вода от чешмата — обяви Пол. — И така — каква ще бъде следващата ни стъпка?

— Ще гледаме художествения филм „Къде е Темара Суийт?“ — Нина вече зареждаше касетата във видеото. Тя седна до Пол на един стол с твърда, права облегалка и той обви с ръка раменете й. Пол угаси светлината и измърмори:

— Нищо не може да се сравни с тиха нощ у дома, когато човек гледа телевизия.

Нина натисна копчето „старт“.

Тъмен път, мокър от дъжда. Един пикап се плъзва по паважа, фаровете му се отразяват от пътната настилка, след това товарният автомобил завива наляво и се движи известно време. Камерата заснема обстановката, следейки погледа на шофьора. Виждат се неравности по пътя, фаровете се отклоняват напред-назад, сякаш наблюдавани през очите на пиян човек; песен в стил „кънтри“ се носи скръбно от касетофона в колата. Тя поема по тясно шосе, около което се издигат хижи, след това отбива по черен, осеян с ями път, следва внезапен завой на пресечка с широка магистрала в планината. Жълтата кола осветява дървета, от чиито клони се изцеждат капки вода… Върху тази сцена се появява надписът:

„Къде е Темара Суийт“

и лентата продължава да се върти…

— Чух подхлъзване на гуми по паважа и погледнах през прозореца. Темара зави наляво и изчезна. — Някакъв барман постави шумно халба с бира на тезгяха, разливайки малко от пивото върху дървената повърхност. Зад него блестяха бутилки с разноцветни питиета върху лавици от стъкло, които се оглеждаха в огледало, заело цялата стена. Малки очички надничаха от широкото, дружелюбно лице на бармана. — Познах я, защото майка й идваше непрекъснато тук. Тем беше леко пийнала, съвсем не изглеждаше пияна — в онова състояние, когато човек буквално е гипсиран, ако разбирате какво искам да кажа. Добре си спомням тази нощ — по-късно ченгетата дойдоха и ме арестуваха, защото бях сервирал алкохол на непълнолетни.

Камерата заснемаше сцената отвисоко и човек оставаше с впечатлението, че плува някъде над събитията. След това тя се придвижи напред, напусна помещението и се фокусира върху жълта неонова табелка:

„При Мани“.

— Защо е тръгнала в тази посока? Ресторантът на Мани е последното заведение по Шосе 50, което продължава на запад от Тахо. Темара не познаваше никого от къщите около езерото в този район. Минавало е единадесет часът вечерта, а тя беше на училище на следващия ден — силна на вид жена на средна възраст с бляскави сини очи прекоси със ските си някакъв хълм, по който имаше писта.

Отначало изглеждаше много далеч, след това постепенно се приближи, представяна във все по-едър план. Жената рязко спря в началото на влека, изправена на фона на покрития със сняг хълм, разпръсквайки облачета ситен сняг със ските си. Силуетът й беше очертан красиво върху суровия изглед на околната природа, посивялата й коса беше стегната с лента, каквито носеха младите момичета. Компютърът започна да изписва серия букви, които се показаха на екрана една след друга, сякаш бяха отпечатани със стара пишеща машина:

Д-ж-е-с-и-к-а С-у-и-й-т, м-а-й-к-а-т-а.

Следващата сцена разкриваше обширен дом, направен от кедрови дървета, и въвеждаше зрителя във всекидневна стая, натъпкана с антични предмети. Подът беше блестящ, направен от твърдата дървесина на американски дъб. В стаята имаше инвалидна количка, върху която се бе отпуснал един мъж.

„Джонатан Суийт, бащата“

— изписа невидимият компютър. Суийт заговори с хленчещ глас:

— Тя винаги искаше пари, с каквито не разполагахме. Отказваше да започне работа след часовете в училище, въпреки че не се интересуваше от постиженията си в класната стая. Престана да разговаря с нас шест месеца преди да ни напусне. Не одобрявахме начина й на живот. Уж живееше с нас, ала нощите прекарваше извън дома ни. Беше на осемнадесет години, красиво момиче. Предполагам, че е имала много приятели момчета или мъже. Никога не ни е запознавала с някой от тях.

Лицето на мъжа, който изричаше оплакванията си с хленчещ глас, полека се стопи и без никакво предупреждение се появи образът на дългокрака подобна на момиче млада жена, която стоеше заедно с няколко коня в оградено с дебели греди място и гледаше с притворени очи към камерата под ослепителното слънце. Беше облечена в шорти и дамски потник с тънки презрамки.

„Дорийн Бенитес Ордуей, най-добрата приятелка“

— появи се надпис на екрана.

— Срещнахме се точно на обяд, след теста по физико-химия. Темара смяташе, че се е провалила. Заяви, че бездруго е приключила вече с училище, защото то не било свързано с истинския живот. Тя се смееше, а аз започнах да я увещавам: „Темара, по-добре разговаряй с учителката, трябва да завършиш гимназия, в противен случай никога не можеш да си намериш работа.“ Ала Тем отвърна, че не я е грижа за това. Продължи да приказва за истинския живот — той бил много по-интересен.

— След училище се прибра у дома — подхвана Джесика Суийт, след като двама скиори отскочиха от седалките на лифта и изчезнаха вдясно от камерата. — Заключи се в стаята си и пусна онези потискащи мелодии, които младите днес наричат музика. Усетих миризмата на дим и й казах да престане да пуши. По това време въобще не пиех, независимо от това какво ви говорят някои хора. Просто не мога да търпя, когато някой пуши. Вероятно затова тази вечер тя си тръгна от дома ни. Отказа да вечеря, заяви, че ще излезе с приятели. Не знаех, че има слаби оценки по повечето предмети в училище.

Появи се ново лице — около тридесетгодишен мъж, пъргав като момче. Той се подпря за миг върху ниската дървена ограда, прескочи я и се задържа на фокус на екрана. Макар че беше облечен в груби работни дрехи, потъмнялото му от слънцето лице, потънало в сенките на следобеда, имаше фини черти. Зад гърба му плоското сиво небе се сливаше с полето, осеяно с нисък храсталак. Две крави пасяха в пожълтялата трева. В дъното на екрана се появи надпис:

„Майкъл Ордуей, първият й приятел.“

Той приказваше с британски акцент, характерен за по-елитните класи. Годините, прекарани в Америка, бяха оставили съвсем неуловими следи от английската учтивост в гласа му.

— Приблизително шест месеца преди Тем да си отиде, ние се промъкнахме в казиното „Хайет“ да опитаме късмета си на игралните автомати. Един от пазачите ни изхвърли оттам. Бяхме пияни от безплатните питиета, които ни предлагаха, нямахме пукната пара. Тя изведнъж побесня, заяви, че я отегчавам до смърт. Бил съм прекалено млад за нея и други неща в този дух. Прибра се вкъщи на автостоп.

Правех опити да я видя отново, но Тем ме избягваше. Вечерта, когато изчезна, аз и Дорийн бяхме отишли да хапнем пици в ресторанта на Мани, но аз още се интересувах от Темара. Беше мразовита нощ в средата на зимата. Готвехме се да си тръгваме. Да, естествено, че бяхме пийнали порядъчно. По това време и двамата непрекъснато се наливахме. Темара влезе в ресторанта в последната минута, преди да изчезнем ние.

Затова отново седнахме на масата и се почерпихме още веднъж. Тем беше в странно настроение. Не искаше да приказва за училище, само заяви, че било скучно. Спомена, че имала среща след няколко минути. Аз я попитах защо се държи така тайнствено и кой е човекът, при когото отива. Тем ме прекъсна, предупреди ме да престана да я шпионирам и да не се бъркам в нейните работи. След това изля цяла халба бира в лицето ми, за да разбера по-добре точно какво е искала да ми каже. Тъкмо изтривах лицето си, когато Тем си тръгна.

Филмът отново показа в кадър Дорийн Ордуей, яхнала буен кон, стиснала юздите му в ръце. Раменете й бяха прекалено широки за жена, тялото й беше ъгловато, сякаш бе манекенка, с каквито пълнеха страниците на модните списания. Късата й фланелка бе прилепнала плътно към едрия бюст и разкриваше щедро плоския корем на Дорийн. Тя укроти коня си, скочи грациозно като танцьорка на земята и го завърза на един кол. Изглеждаше лукава, позираше малко, погледът й беше впит в камерата, ала след секунда отново спусна слънчевите очила на носа си.

— Казах: „Темара, наистина се прибираш вкъщи, нали?“ Тя се усмихна, като че имаше някаква голяма тайна, и рече: „И да пропусна цялото удоволствие тук?“ Обади се по телефона, каза само няколко думи. После излезе от ресторанта и се запъти към своя пикап. Майкъл повръщаше в ъгъла.

— Това се случи преди дванадесет години. Тя никога повече не се прибра у дома — каза майката на Темара, Джесика Суийт, свали скиорските ръкавици и показа ожулените си ръце. След това духна облаче топъл въздух върху тях. — Нито ни писа, нито се обади по телефона. Свързах се с полицейския участък в Южно Тахо още на следващата сутрин и те я вписаха в графата „безследно изчезнали“.

Нейното волево, почерняло от слънцето лице изведнъж доби чертите на стар, сбръчкан сержант от полицията — чернокож американец, облечен в полицейска униформа, достатъчно възрастен, за да излезе в пенсия. „Сержант Флетчър Чени“ появи се надпис в дъното на екрана. Той седеше зад старо, очукано бюро от дъбова дървесина и разглеждаше сноп книжа. Чени заговори:

— Пикапът, регистриран на името на родителите й, беше изоставен на една отбивка на около миля и половина надолу по шосето. Намерихме го един ден след изчезването й. Нямаше никакви следи от насилие. Превозното средство беше паркирано както трябва, вратите бяха заключени, не е имало опит за насилствено отваряне. В него нямаше нищо, освен касетки с музикални записи, няколко опаковки от ресторанта за бързо хранене и кученца играчки зад седалките. Никой не се обади, че е виждал пикапа или момичето, след като Темара е напуснала ресторанта на Мани.

Екранът почерня. След това, съпровождайки гласа на Джесика Суийт, по средата на екрана се изписаха яркочервени букви:

ТЯ ИЗЧЕЗНА…

Заговори Дорийн Ордуей и заедно с нея се появиха още червени букви:

ТАЗИ НОЩ…

ПРЕДИ ДВАНАДЕСЕТ ГОДИНИ

— гласът на Джонатан Суийт завърши изречението.

Седнал в мрака до Нина, Пол се обади:

— Сигурно е мъртва. Дванадесет години… да не изпрати нито дума. Мъртва е.

Като странно ехо звукозаписът към филма повтори тихо:

— Предполагам, че е мъртва.

Широките кафяви очи на Дорийн отново се появиха на екрана. Сега слънчевите й очила ги нямаше. Фини сребърни обици блеснаха на слънцето, полюлявани от лекия бриз. Зад гърба й се носеха звуци, които Нина не би могла да сбърка с нещо друго — цвилеха коне, чаткаха копита върху добре отъпкана земя. Камерата се отклони от Дорийн, появи се пейзаж — кон, галопиращ на фона на голяма гора.

— Корените й са тук — продължи Дорийн. — Тя се роди и израсна сред тези гори. Не би могла да изчезне, без да се обади на никого. Не би останала толкова дълго далеч от тези места.

— Преди да навърши осемнадесет години, след училище Тем отиваше в двора и с часове скачаше на батута. Никога не се нараняваше, макар че беше много смела. Сама бе ушила част от дрехите си. Все още спеше със старата си кукла Мелиса… всяка нощ. Беше нормално, щастливо малко момиче… — каза бащата на Тем.

На една лавица в празната спалня беше поставена кукла с блестящи кестеняви коси и розови бузи. Бащата на Тем протегна ръка към куклата и я сложи в скута си. После на екрана се появиха стари фотографии на семейство Суийт, Темара като малко момиче в Дисниленд, което се усмихваше срещу камерата, с мускетарска шапка на главата. Някои от млечните й зъби липсваха, а постоянните все още не бяха пораснали…

Лицето на малкото момиче се превърна в образ на девойка от гимназията — корените на косата й бяха тъмни, а самата коса — изрусена, сресана на бретон по средата. Лицето беше навъсено, клепачите й бяха гримирани с очна линия и туш за мигли. Гласът на полицая Чени изрече:

— Тя се появяваше из всички заведения в този район.

— Тя се отнасяше жестоко с Майкъл — заговори Дорийн, докато камерата все още бе фокусирана върху лицето на Темара. — Той е чувствителен човек. Родителите му го доведоха в Тахо от Англия и му беше трудно да привикне в училище. Наистина я обичаше, а тя го нарани така дълбоко.

— Смешно как се развива човешкият живот. Дорийн и аз отидохме в един и същи колеж — Ю Ес Дейвис. Там се сгодихме. Имаме две малки момиченца, близначки, така има с какво да се занимаваме… — разказваше Майкъл Ордуей. — Бащата на Тем беше болен, той непрекъснато се тревожеше. Две години беше безработен и през цялото време се караше с нея. Той я накара да напусне дома си. Веднъж самата тя ми каза, че я наранил. Показа ми и белега от раната. Разбира се, майка й също има вина. Тя бе истински шампион във всяко отношение — явяваше се навреме на всяка среща, правеше всичко по-бързо и по-добре от останалите, беше направо луда да оказва контрол върху някого, освен това изпиваше тайно огромни количества алкохол. Тя буквално подлудяваше Тем. Тем трябваше да изкарва винаги отлични оценки. Тем трябваше да отиде в колеж, да контролира теглото си… Смятам, че Тем избяга с мъжа, с когото се срещаше. Родителите й не я обичаха. Те смятаха, че Темара е тяхна собственост.

Несръчно заснет домашен видеоклип; всичко в него изглежда малко синкаво. Началният кадър показва дълга тава, поставена върху неприлично големи купчини с подаръци под коледната елха. След това в преден план излизат отделните пакети, украсени с панделки — листа, обсипани със златни пръски, плодове, украсени със златни петна, златни шейнички, покрити с разноцветна хартия — от свети Никола, за Исус Христос. Изтекоха няколко отегчителни минути, през които подаръците без никаква редакторска намеса изпълваха екрана, най-сетне Темара Суийт се появи край елхата, облечена в сини панталони от кадифе и жилетка без ръкави, също от кадифе. Безупречно подстриганата коса се спускаше красиво върху раменете й. Тя беше около шестнадесетгодишна. Момичето отвори един подарък — кънки за фигурно пързаляне и гордо ги вдигна пред камерата.

— Благодаря, мамо и татко — изрече Темара с висок, тръпнещ глас. — Обичам ви до смърт!

Камерата последва Джесика Суийт в помещение, което по всяка вероятност беше спалнята на Темара — проследи стените: от куклата върху разхвърляното легло до ярките афиши на различни рок групи, свирещи в стил „Пънк“.

— Наистина намерих марихуана тук, в бюрото й — каза Джесика Суийт и зарови пръсти в едно чекмедже. — Казах на полицаите, ала ми се стори, че тях не ги беше грижа за това. Винаги съм се питала дали пуши тази отрова в пикапа. Ако се добави онова, което е изпивала… Излязла е от колата — може би са я блъснали на шосето. Шофьорът е взел… тялото й и го е изхвърлил някъде. А може би се е препънала в тъмното и е паднала в някоя канавка. Там е истинска пустош. Може би никой не е намерил мястото, където е паднала.

Сержант Чени се появи на екрана, задълбочил се в някаква папка.

— Случаят остава открит. Искам да кажа, че случай като този не може да бъде приключен дори и след дванадесет години. Когато човешко същество изчезне безследно, не може току-тъй да забравиш това. Търсим доказателства. Гарантирам ви — ако е извършено престъпление, винаги има някакви веществени доказателства. Те просто трябва да се намерят. В този случай не разполагаме с достатъчно следи, за да продължим издирването. Но различни момичета наистина изчезват. Откакто Темара изчезна, след нея имаме най-малко още три подобни случая на изчезнали млади жени. Този път няма за какво да се заловим. Не, не знаем дали те са живи, или мъртви. Просто са изчезнали — без никакво предупреждение, без никаква следа. Ох. — Последва дълга пауза. След това отново заговори Чени, сякаш отговаряше на някакъв въпрос: — Къде е Темара Суийт? Моето лично мнение е, че се е качила в колата на някой човек, преминаващ транзитно през тези места. С това си е навлякла куп неприятности. Проверяваме всички неидентифицирани човешки трупове в целия щат.

— Къде е дъщеря ми? — питаше потънал в скръб Джонатан Суийт. — Моля се на Бога да е жива и щастлива. Темара, ако видиш този филм, моля те… изпрати само едно писмо, обади се по телефона… Аз… ние искаме да ни се обадиш… — Осветлението хвърляше дълги сенки по момчешкото му лице, правеше го да изглежда измамно. В този момент дарбата на Тери Ландън като кинематограф беше очевидна. Тя оставяше човека да приказва, ала интерпретираше по свое желание казаното от него чрез играта на светлината: неспокойните скокове на камерата от очите към ръцете, към устните, хвърляха съмнение върху искреността му.

Отново снимката на Темара в годишника на гимназията. Камерата проследи лицето й в клаустрофобично близък план, съсредоточи се върху очите и започна постепенно да ги уголемява, докато ирисът и зениците заеха целия екран, поглъщайки зрителя в бездната си.

— Искате ли да знаете точно какво е мнението ми на честен човек? — изрече студено гласът на Дорийн. — Аз мисля, че тя вземаше наркотици. Тогава се обади по телефона, нали се сещате? Обзалагам се, че имаше среща с някакъв тип, който щеше да й ги достави и да й завърти главата. Беше започнала да придобива лоша репутация, а това нараняваше семейството й, приятелите й. Кой го е грижа къде е тя сега? Прав й път!

Последва сцена, правеща паралел с началото на филма в шофьорската кабина на пикапа. Сега мелодията на монотонната песен в стил кънтри следваше камерата. Вратата на колата се отвори и камерата се придвижи навън в мрачния, потънал в червеникави тонове пейзаж.

Камерата се задържа върху кадър, изобразяващ пътека с много завои, пълзяща нагоре по хълма. От двете й страни растяха високи борове, беше паднал здрач. За миг образът изчезна, след това стана ясно, че камерата е разположена зад някакъв човек. Момичето, чийто гръб бе изпълнил екрана досега, започна да се отдръпва от обектива. То вървеше нагоре по пътеката и ставаше все по-мъничко, докато се отдалечи много навътре в гората.

— Изиграване на престъплението — изрече гласът на Пол в мрака. — Интересно.

Спокойното изящество в началото на сцената бе заменено от навяващи все по-силна паника кадри: момичето вървеше напред, сенките на нощта разчленяваха и изкривяваха силуета на тялото му, пътеката почти изчезваше, на места съвсем се губеше пред него. Момичето, което приличаше много на Темара Суийт, седна на голям плосък гранитен блок и се огледа, сякаш очакваше някого. То беше облечено в бяло палто от заешки кожи, в черни джинси и каубойски ботуши. Камерата го показа в близък план, милвайки меката козина. В сивия мрак на вечерта тялото загуби формата и неповторимостта си, сливайки се със скалата.

Камерата се върна по обратния път. Пътеката отново беше празна, потънала в тишина и спокойствие. Мелодията на песента заглъхна, обективът се насочи надолу, надолу, показвайки в едър план пясъка, листата и калта около корените на дърветата, докато най-сетне започна да просветва и угасва последният надпис:

КРАЙ.

На черен фон се появи списък от имената на хората, взели участие във филма. Проста детска приспивна песничка звучеше като фон. Пееше я малко момиченце: „Къде, о, къде е сладката малка Теми…“ — мелодията заглъхна, преди да прозвучи последната фраза от песента.

Книга трета

Преди шест години:
Алис

Седмици преди Коледа Алис почувства как я обзема ужас, пронизваше цялото й тяло, поглъщаше всичките й мисли, докато беше будна. Не можеше ли да се измъкне от ежегодната ваканция със семейството, което за нея беше равносилно на пътуване до ада?

Как ненавиждаше тези ваканции. Всяка година точно по едно и също време семейството й наемаше хижа в местността Бижу, разположена в южните райони на Тахо. През цялата седмица братовчедите й, пък и разни други роднини се появяваха без никаква покана. Тя беше на шестнадесет години, почти на седемнадесет. Не желаеше повече да стои в онази забутана дупка, тясна, претъпкана с мебели, където цареше непоносима горещина. Не искаше повече да усеща погледите им върху себе си, да бъде подложена на критиките им, на постоянното им внимание. Това й действаше така, сякаш някой постоянно я бодеше с игли двадесет и четири часа в денонощието без никакво прекъсване. Тази година тя бе подходила към тях като напълно зрял човек, какъвто се чувстваше — когато семейството й започна подготовката за пътуването, Алис изложи пред близките си несъкрушими, логически доводи, че трябва да остане у дома съвсем сама.

Обясни, че няма да кани никакви приятели. Ще започне активна работа върху няколко есета, които трябва да предаде в края на учебния срок. Ще се държи прилежно и възпитано.

Майка й я изгледа така, сякаш Алис беше полудяла.

— Но тъкмо в това се състои проблемът ти, Алис. Ти нямаш никакви приятели, нито пък някога се веселиш като хората.

Алис не произнесе нито дума по време на дългото пътуване до планините. Когато пристигнаха, вуйчо Хенри и леля Лори вече ги очакваха.

— Алис — възкликнаха те и я потупаха по главата, като че беше двегодишно хлапе. Все още не бе имала време да свали куфарите си и да хвърли поглед към езерото. — Доведе ли приятеля си? — Това беше любимата им тема за разговор — фактът, че Алис си нямаше приятел. Така щеше да продължи през цялата ваканция. Щяха да я дразнят, да я разпитват, докато тя не избухнеше с пяна на уста.

Неприятното пришпорваше щеше да продължи през цялата ваканция. Когато отидеше да учи в колеж, щяха да я питат кога ще си намери съпруг. След като изпълнеше тази поръчка, щяха да се интересуват кога ще се появи бебето. А когато Алис умреше, щяха да поклатят глави, отбелязвайки колко грозно момиче е тя. Беше дочула как леля Лори подмята това пред майка й. Грозно момиче.

— Защо не ме оставите намира? — чу Алис собствения си глас в отговор.

Майка й я изблъска набързо към къщата, прошепвайки й да се държи възпитано. Алис разопакова багажа си в спалнята на таванския етаж, дълго време разглежда студеното езеро през прозореца, след това се отпусна на леглото. Възнамеряваше да се скрие от тях и да чете, докато онези не започнеха отново да я безпокоят. Сестра й Елън дойде след нея, мъкнейки туристическия си екип. Бе лепнала както винаги слушалките на главата си и около нея, подобно ореол, се носеха тихите звуци на някаква скърцаща музика. Елън беше на четиринадесет години, всеобщата любимка, която запазваше самообладание дори при най-критичните обстоятелства. Тя беше възприела тактиката на баща им да се справя с останалите членове от семейството. Просто не им обръщаше никакво внимание, ала Алис не знаеше как да постига това.

Вечеряха всички заедно на голяма маса, осветена със свещи; менюто беше спагети с гъби и сос от консервени кутии, верандата беше осветена и от нея се разкриваше изглед към улицата, опасана от двете страни с дебели снежни преспи. Сестра й Елън си тананикаше през цялото време, докато възрастните вдигнаха шумна глъчка, възхвалявайки качествата на сухото червено вино „Зинфендъл“. Баща й просто заби нос във вестника, забравяйки съществуването на всички наоколо.

Майка й обикновено избягваше шумните демонстрации, но леля Лори и вуйчо Хенри й влияеха зле. Тя вдигна кичур от косата на Алис, която се спускаше по гърба й, за да го видят всички.

— Божичко, скъпа — обърна се тя към Алис — На шестнадесет години аз бях убедена, че съм се родила светлокоса. Би трябвало да боядисаш косата в сламенорус цвят или поне да направиш отделни кичури по-светли, детето ми. — Майка й работеше като управителка на изискан клуб в Плезънтън в продължение на двадесет години. Изпълнена със законно самочувствие от работата си и от големите бакшиши, тя полагаше огромни усилия да поддържа фигурата си стройна и изпитваше гордост от способностите си, които наричаше „ослепителни умения да поддържаш духовит разговор“.

Алис се изправи и отблъсна ръката на майка си.

— Защо? Нали корените на касата ми ще си останат черни като твоите. — Тя се наведе над шокираното лице на майка си. — О, извинявай — добави Алис, впила неотклонно поглед в очите на майка си. — Корените на косата ти са сиви.

— Алис, майка ти просто се опитва да ти помогне — намеси се леля Лори, отвеждайки момичето по-далеч от сълзите на майката, а след това го последва до таванския етаж, където беше стаята му. — Всички искаме да ви осигурим възможно най-добрите условия. Как е възможно да се държиш толкова неблагодарно?

Отпусната на леглото, Алис чувстваше пареща вина заради думите, които се изплъзваха от устата й неканени, като че приказваше не тя, а някакво лошо, жестоко момиче.

Но защо всички я измъчваха така? Никой не даваше пукната пара, че оценките й в училище бяха отлични. Никой не разбираше, че тя е особен човек с необичаен ум, храбра, необикновена личност, която искаше да постигне повече в живота си, не само приятел и руса коса. Пътувания до екзотични места. Приключения още по-напрегнати от онези, за които четеше в книгите. Истински преживявания извън Плезънтън или скучното древно езеро Тахо, живот далеч, далеч от любещата, задушаваща прегръдка на семейството й.

Когато укроти емоциите си, Алис слезе долу и направи всичко възможно да се сдобри с майка си. Помоли я да се разходи съвсем за кратко, просто искаше да се разтъпче до съседната пресечка, да подиша свеж въздух. Майка й, изтощена от дългите спорове през деня, й позволи да излезе, като преди това й даде да облече нейното палто от боброви кожи.

Алис тръгна по улицата, която водеше до казината.

Можеше да не се прибере дори през цялата нощ.

25

— Държат запалени лампите през цялата нощ — каза Кърт иззад стъклото. — Хора говорят, пеят, плачат. Не мога да спя, вече не мога и да чета. Не съм в състояние да се съсредоточавам. Нещата не вървят добре и навън, нали?

Нина се беше отбила при него на път към съда, където в девет часа имаше разглеждане на дело. Кърт беше отслабнал. Изразът на лицето му беше обезверен. Това я разтревожи.

— Справяме се добре — увери го тя. — Ала ти не бива да падаш духом. Бих искала да се прегледаш при лекар, той е мой приятел. Може би изпадаш в депресия.

— Събуди ме, когато всичко приключи — отвърна Кърт. — Да пия лекарства? Не е в моя стил.

— Просто обикновен медицински преглед. Ще получа разрешение от съдията Милн да бъдеш прегледан в болницата „Боулдър“.

Кърт не прие, ала поне не изрази гласно несъгласието си.

— Е? Какво ще кажеш? — попита Нина.

— Добре. Всичко се дължи на безсилието, на това, че не мога да помогна сам на себе си. Това е влудяващо.

— Зная. Зная. Слушай, има нещо, чрез което би могъл да облекчиш положението си. Ще ти оставя един видеоматериал и филм, които трябва да гледаш. Ще дойда отново в сряда. Искам да разбера как ще реагираш на видяното.

— Какъв е този филм?

— Видеоматериалът показва твоя арест. Филмът е направен от Тери във връзка с изчезването на Темара Суит.

— Ще го гледам, разбира се — Кърт изглеждаше заинтересуван. Това беше добре. — Какво искаш да научиш?

— Искам да си спомниш точно какво си казал на полицая — припомни си всяка дума, която си изрекъл, докато си лежал притиснат върху полицейската кола. Видео материалът може да ти помогне да си спомниш. И… виж и филма. Ти си познавал Темара. Познавал си и Тери. Защо Тери е направила такъв филм? Какво всъщност се е опитвала да постигне чрез него? — Нина искаше да прогони безсилието от гласа си, ала то винаги се промъкваше в сърцето й, когато си помислеше за филма.

— Има още един видеоматериал — добави тя. Разказа на Кърт за материала, където беше заснета смъртта на Тери, като през цялото време го наблюдаваше внимателно. Той поклати глава, след това продължи механически да я люлее напред-назад, докато приказваше Нина, сякаш не можеше да повярва на думите й.

— Невероятно — изрече той. — Кога ще мога да го гледам?

— Сега правим копия. Скоро ще бъдем готови — отговори тя. Представяше си Кърт, отпуснат на леглото в килията, непрестанно потънал в мрачни мисли. Тя не искаше да го обърква допълнително, а филмът оказваше поразяващо въздействие. Може би, след като Кърт минеше на преглед при лекаря, тя щеше да му позволи да го гледа.

— А ти как се чувстваш, Нина?

— Имам прекалено много работа и почти никакво време — отговори тя. — Както винаги.

— Какво правиш вечер? Разбираш ли, опитвам се да си представя какъв е животът ти.

— Отивам си у дома… Живея при брат ми и неговата съпруга…

— Значи и Мат се е преселил тук?

— Преди няколко години. Разхождам се, карам велосипеда си, плувам, когато ми се удаде случай. Опитвам се да водя спокоен живот — тя внимаваше как се изразява, не желаеше да спомене нито дума за съществуването на Боби.

— Много съм благодарен, че Пол Ван Уегънър се е съгласил да работи по случая — продължи Кърт. — Определихте ли… искам да кажа споразумяхте ли се на коя дата ще се състои сватбата ви?

— Какво?

— Ами говоря за датата на сватбата ви.

После Нина си спомни лъжата, която бе използвал Пол.

— Кърт, Пол и аз не сме сгодени. Просто сме…

— Значи е излъгал?

— Да.

— Ти влюбена ли си в него? — попита Кърт. Беше стиснал челюсти, лицето му изглеждаше напрегнато. „Това не е твоя работа“ — би трябвало да му отвърне Нина съвсем учтиво. Сега имаше възможност да сложи точка, ала тя не можа да си наложи да стори това и му отговори честно:

— Не съм сигурна — в този момент осъзна, че подсъзнателно бе сравнявала Пол и Кърт, внимателно преценявайки качествата на двамата мъже. Очите на Кърт й даваха ясно да разбере колко щастлив са го направили думите й. Почувства се замаяна. Обикновено майката гледа сина си и открива, че той много прилича на баща си. Сега тя гледаше бащата и виждаше Боб в него. — Той наистина ме помоли да се омъжа за него, тази част от историята е истина.

— Но ти не си казала „да“. Защо? О, зная, че нямам право да ти задавам такъв въпрос, но…

— Няма нищо. Не зная дали въобще искам да се омъжвам.

— Би трябвало да се омъжиш и да имаш деца — каза й Кърт. Начинът, по който изрече тези думи — толкова настоятелно, сякаш зад тях имаше скрито послание, едновременно я уплаши и я заинтригува.

Тя отвърна:

— Трябва да тръгвам. Ще разговарям с родителите на Темара Суит. Ти чакай тук — тя стана, усещайки, че погледът му я следва, позвъни да отворят вратата и излезе сред пълния с ярки светлини свят, който Кърт може би никога повече нямаше да види.

Във вторник сутринта сержант Флетчър Чени покани Пол в полицейската си кола и му показа новата видеокамера, монтирана неособено стабилно върху таблото на колата, изкривено от многото часове престой под лъчите на слънцето в планината. Учебните занятия във всички училища в щата вече бяха приключили и по Шосе 50 движението беше натоварено.

— Дежурството ми завършва днес. Прочетох бележките си, след като се обадихте, така че сега съм готов да отговарям на въпросите ви за онзи случай.

— Благодаря, че ме взехте в колата си. Но вие не работите ли като детектив в отдел „Убийства“? — попита Пол. Автомобилът се наклони леко, след това пое напред и полека спря, подчинявайки се на уверените движения на мъжа, който контролираше изцяло работата на двигателя.

— Да, детектив съм в отдел „Убийства“ — потвърди той, проследявайки с поглед тротоарите от двете страни на улицата. Те бяха окупирани от пъстри тълпи туристи, снабдени с пълен комплект атрибути за отдих, разсъблечени в различна степен, влачещи след себе си цялото туристическо снаряжение, с което възнамеряваха да прекарат ваканцията: пояси за плуване, шезлонги, чадъри в ярки цветове, които бяха пъхнали под мишница, чанти за пазар, които висяха върху китките им. Няколко красавици с дълбоко изрязани деколтета и плътно прилепнали по телата карирани фланелки се разхождаха лениво по улицата, търсейки си белята, ала по-голямата част от хората бяха майки, татковци и техните вечно изцапани дечица. Те владееха улиците.

— Двама от подчинените ми офицери се разболяха от летен грип. Аз поех част от задачите им. Хайде, започвайте да ми задавате въпросите си. Мога да карам и да мисля едновременно, ако положа достатъчно усилия да се съсредоточа.

— Разкажете ми малко по-подробно за вашето участие в този случай. Кога се включихте в разследването?

— Ами чакайте да видя — лицето на Чени, подобно на излъскан до блясък тъмен бронз, се усмихваше с лекотата на човек, който може да се разбира с всички, ала не разкрива чувствата си пред хората. — Късно се захванах с тази професия. Започнах да работя като охрана в бара на един хотел. Имаше доста напрежение в този бизнес. Развих истински нюх към отрепките, докато се трудех там, казвам ви. В края на деня винаги се чувствах мръсен. Както и да е, исках да си намеря работа, където да върша повече от това да сграбчвам някой вбесен пияница за раменете и да изхвърлям окаяното му тяло през вратата. Затова отидох в полицейската академия и преди двадесет и две години получих първата си работа като моторизиран полицай, патрулиращ по улиците с кола. Тогава бях на тридесет години. Занимавах се с това почти десет години. Осъществих няколко забележителни ареста. Давах свидетелски показания по редица съдебни дела. Повишиха ме и станах детектив преди около дванадесет години. Темара Суит беше първият ми случай, затова бихте могли да кажете, че наистина съм запознат добре с него.

— Във филма, който Тери Ландън е направила за изчезването на Темара Суит, вие казахте нещо твърде интересно.

— Божичко, бързо се обадете до съпругата ми. Тя смята, че аз никога не съм изричал нищо интересно през живота си. Какво съм казал?

— Казахте, че освен Темара Суит и други момичета са изчезвали от Тахо.

Сержант Чени престана да се усмихва и въздъхна.

— Да, така е. Възрастта на изчезналите е от четиринадесет до деветнадесет години. Стигнахме до следния извод: между тях няма нищо общо, освен че са от женски пол и попадат в изброената възрастова група. Изглеждат по различен начин, имат различно обществено положение, различна съдба. Съвсем различни са една от друга.

— Имате ли нещо напротив да прегледам досиетата ви и да си водя бележки?

— Прегледайте ги, разбира се. Ала ми е трудно да си представя как смъртта на една не млада дама кинорежисьор, убита по всяка вероятност от бившия си съпруг, би могла да бъде свързана с тези стари досиета. Горещо бих желал да споделите с мен мнението си, в случай че успеете да си съставите такова. Непрекъснато си мисля, че някой ден нещо ще излезе наяве.

Двамата излязоха от колата и се запътиха към сградата на полицейския участък. Всички пътища в града водеха дотам. Прекосявайки вътрешния двор, Пол си помисли за Кърт Скот, който седеше в килията си.

— Хайде да си вземем кафе — предложи Чени. — Ще ви оставя да се занимавате с досиетата, а пък аз ще поработя върху документацията — двамата подредиха папките в стаята за разпити.

— Може би, преди да излезете, да ме запознаете с онова, което се е случило на тези момичета? — попита Пол.

— Знаете ли колко човека посещават южните райони на Тахо всяка година?

— Не.

— Три милиона. Запомнете — те идват в град, където броят на постоянните жители е тридесет хиляди. Посетителите са най-различни, уверявам ви. Хора, които обичат развлеченията и харесват някой да ги развлича. Други пък обичат да се катерят по планините или да се спускат със ски по планинските склонове. Някои просто обикалят от място на място, има мечтатели, телефонни терористи. Все някога всички те се появяват в Тахо. Невъзможно е да предскажем какво ще бъде поведението им, разбирате ли какво имам предвид? Местните жители също варират от категорията на изключително спокойните хора до тази на извънредно опасните типове. Много е лесно момиче, жадно за приключения, да попадне на някой лош човек.

Затова наистина е трудно да открием какво става, когато някое момиче напусне къщата на родителите си. Дали е отишла в Сан Франциско, за да избегне неприятна сцена у дома? Дори момиче, което работи в бакалия, разполага с неограничени възможности да се среща с много хора. Дали не е избягала някъде с приятели? Или с някого, когото е смятала, че познава добре, ала истината се е оказала съвсем друга? В този град е трудно човек да бъде родител. Просто не може да защити децата си.

— Това важи за всички останали места — изтъкна Пол. — И така, вие казвате, че четири момичета все още не са намерени, в това число и Темара Суит. Полицията не е ли успяла да открие нещо поне за една от тях? Вие смятате, че между случаите на изчезване има връзка, ала не знаете каква е тя — така ли?

— Да, мнението ми е точно такова. Ще ми се да не беше така. Сигурен съм, че винаги се повтаря един детайл — всички те са тръгнали през зимата. Януари и февруари, най-студените месеци. Не е ли странно това?

— Всички ли са местни жители като Темара Суит?

— О, не. В един от случаите момичето пристигнало тук заедно със семейството си, за да прекара ваканцията в планините. Друго момиче живеело в Сидър Флет, недалеч от Тахо Сити.

— Ала вие не мислите, че момичетата са избягали.

— Лесно е да бъде заровен труп в гората на такова място, че никой никога да не го намери. Или просто го хвърлят в езерото. Но това са просто тъжни предположения, на които ме навежда опитът ми като полицай. Истината е, че не зная какво се е случило с онези момичета. Поддържам връзка с родителите им, от време на време преглеждам досиетата — просто в случай, че навремето някоя улика е убягнала от вниманието ми. Работя и върху други случаи. Това е всичко, което мога да сторя. — След това полицаят остави Пол при папките и оръфаните си тетрадки.

Четири момичета. Пол взе първо фотографиите и ги разгледа. Сузана Делауеър, шестнадесетгодишна, момиче с мургава кожа, фин орлов нос, високи скули, трапчинка на брадичката, кръгли черни очила. От Сидър Флет. Една прекрасна сутрин преди осем години отишла заедно с брат си и две приятелки да кара ски в Къркуд. Въобще не се върнала. Моментална снимка, направена в деня, преди да изчезне, я показваше край един ски влек в Къркуд — загоряла от слънцето, усмихната, облечена в дебело яке и тесни скиорски панталони.

Алис Грицети, също на шестнадесет години, имаше тъмни очи, бледа кожа, рядка кестенява коса и пъпки от акне по носа и челото. Тя бе отседнала в хижа край езерото в местността Бижу заедно със своите родители и още едно семейство, където всички възнамерявали да посрещнат Коледа. Преди шест години излязла да се разходи след вечеря и никога не се прибрала при родителите си. Фотографията й беше със стандартна големина — такива използваха в училище. На нея се виждаха единствено лицето и раменете на момичето. Алис изглеждаше прилежна и много сериозна в бялата си блуза.

Дейдри Джейкилсън от Колорадо. Деветнадесетгодишна. Косата й беше подстригана на остри, щръкнали кичури, клепачите й бяха очертани с очна линия. Пристигнала в града с приятели с намерение да организират увеселение; решила да опита ледената пързалка на река Скуо в срещуположната страна на езерото. Опитна състезателка по фигурно пързаляне, с надежди за участие и изява на Олимпийските игри, тя била изоставена в частен дом от младежа, който я довел на увеселението. Дейдри си тръгнала от веселбата преди три години и оттогава досега никой не я видял отново в Колорадо — нито приятелите й, нито изпитващият угризения младеж.

И Темара Суит. Пол си припомни фотографията от гимназията, показана във филма — момичето беше с черни ботуши и очна линия. Имаше още няколко моментални снимки, които детективът не беше виждал във филма — те разкриваха друга страна от характера на момичето — Темара се смееше, седнала върху хавлиена кърпа на плажа на езерото; Темара, яхнала кон, облечена в джинси, пуловер, с каубойски ботуши; момичето на фона на планините и небето. Изглеждаше по-красива и по-атлетична, отколкото във филма. Будно, умно лице на човек, влюбен в приключенията, правилни черти, големи сини очи.

Тя вероятно е щяла да се съпротивлява, да дращи, да рита с тези свои каубойски ботуши, да нарани противника си по някакъв начин.

Пол подреди фотографиите на момичетата една до друга. Две красиви и две грозни момичета. Две светски дами и други две, които изглеждаха невинни. Една от тях беше местен жител, другите три бяха пришълки. Детективът разгледа внимателно записите на разговорите с приятели и съседи — те бяха отпечатани на пишеща машина. Ъглите на страниците бяха подгънати — пръстите на сержант Чени многократно бяха обръщали все едни и същи листа. Намери списъци от номерата на обувките им, номерата на пръстените, които носеха, другите им бижута, марките дрехи, предпочитани от момичетата. Знаеше какъв парфюм са използвали онези от тях, които са имали предпочитание към парфюми. Знаеше кога и с кои младежи са се срещали изчезналите момичета — онези от тях, които са се срещали с момчета, разбира се. Знаеше какво бяха казали тези младежи пред приятелите и пред членовете на семействата си след трагичната случка.

Сред документите от досиетата Пол откри, че Чени беше разпитвал Кърт Скот преди дванадесет години във връзка със случая Суит. Кърт твърдеше, че не е виждал Темара Суит месец преди тя да изчезне. Твърдеше също така, че в нощта на изчезването й той се намирал в главната библиотека на Университета в Рино, щата Невада — изявление, което не бе потвърдено от други свидетели. Кърт беше съобщил на Чени, че Темара прекратила кратката връзка помежду им — същата история беше разказал и на Нина.

Много от подробностите в доклада на Чени съответстваха с тези, посочени във филма на Тери Ландън. Те потвърждаваха, че Тери беше изложила събитията от последната нощ на момичето в правилна последователност. Ала те потвърждаваха още един факт: Темара не беше нещастно, непрекъснато ядосано момиче, което винаги губи. А Тери Ландън се беше опитала да я представи тъкмо такава.

Пол въздъхна и прочете всичко още веднъж. Четирите момичета бяха изчезнали по различно време от денонощието. Местата на изчезването също бяха различни. Характерът, социалното положение, интересите им — също не съвпадаха.

Какво общо имаха тези момичета, освен факта, че бяха изчезнали от лицето на земята в района на езеро Тахо и интервал от няколко години разделяше изчезването на всяка една от тях?

По всяка вероятност нищо. Ала Пол реши да разговаря с родителите на момичетата. Трябваше да провери дали Чени не бе пропуснал нещо. Дали не са научили нещо ново в домовете им.

Той си записа телефонните номера на родителите и друга, необходима му информация.

Не престана да гледа фотографиите на момичетата, докато погледът му плувна в мъгла и главата му запулсира от болка. Искаше му се да изпие един аспирин, ала все още не смяташе да се отказва. Щеше да провери списъка на пътниците от самолетните полети до Тахо няколко дни преди изчезването на момичетата. Скот беше казал на Нина, че не е идвал със самолет в Тахо цели дванадесет години, но как можеше да бъде проверено твърдението му? Невъзможно беше да направи пълна проверка. Кърт би могъл да долети в Сан Франциско, използвайки чуждо име за полета… но защо да изминава толкова голямо разстояние? За да отвлече три момичета, които бездруго никой не свързва с него? Следователите, работещи в областната прокуратура, вече се бяха свързали с полицейските управления в местата, където Скот бе живял, след като напуснал Тахо. В нито едно от тях не бяха регистрирани подобни изчезвания на млади жени. Моделът на престъплението очевидно нямаше никаква връзка със Скот.

Но ако Скот не беше извършил престъплението, кой тогава беше? Може би Тери Ландън? Жените, убиващи заради възбудата от извършеното престъпление, бяха истинска рядкост и почти винаги техни жертви се оказваха мъже. Ландън наистина беше необикновена личност, в това нямаше никакво съмнение, ала тя също не беше свързана нито чрез родителите си, нито чрез някакви приятели с останалите три момичета. Пол просто не можеше да повярва на тази теория.

В такъв случай оставаха две възможности. Или между изчезванията не съществуваше никаква връзка — всъщност това, изглежда, беше най-вероятният сценарий, — или съществуваше някаква трета сила, неизвестен хищник, бродещ наоколо, който излизаше на лов веднъж през около три години. Чени беше направил списък от известните сексуални насилници в областта, бе проверил къде са се намирали те през съответните нощи и не беше успял да открие нищо. Сержант Чени вече беше премислил всичко, мярнало се в ума на детектива, и го беше подложил на щателна проверка. Единственото нещо, което Пол откри, беше следното: Тери бе направила връзката между отделните изчезвания във филма, водена или от някакъв каприз, или от злоба, или от някакъв чисто артистичен мотив.

Чени надникна в стаята.

— Аз излизам на обиколка. Намерихте ли нещо в досиетата? Напрегнахте ли добре ума си?

— Добра, щателна работа от страна на полицията — отвърна Пол. — Както казахте, чувствам, че между тях съществува някаква връзка, макар че няма нищо конкретно, за което бих могъл да се заловя. Останах с впечатлението, че само да можех да добия по-голяма яснота за случаите, щях да открия какво е то. Дайте ми още пет минути.

Чени се засмя.

— О, Боже. Ето че и той налапа въдицата. Връщал съм се към тези документи десетки пъти. И още не съм постигнал никакъв резултат. Ще ми се обадите, ако попаднете на нещо, нали?

— Разбира се. Благодаря ви, Чени.

— Не виждам никакъв проблем, Ван Уегънър. Мислили ли сте някога да се върнете отново в полицията? Красиво малко градче, редовна заплата, закуска за два долара в заведение, което ви предлага толкова, колкото можете да изядете, при това всеки божи ден от седмицата?

— Това ми звучи адски привлекателно — отвърна Пол и се усмихна. — Обаче човек всеки ден рискува кожата си и може би затова очаква с такова нетърпение следващата закуска.

Сержант Чени се разсмя. Смехът му беше дълбок, плътен и толкова силен, че цялото му тяло се разтресе.

— Синко, човек рискува кожата си всяка сутрин дори когато става от собственото си легло. Този момент никога не може да бъде избегнат — сержантът махна с ръка и си тръгна.

Седнал на стола, Пол се наведе напред, затвори очи, представяйки си как момичетата се обличат, за да излязат навън. След това тръгват и полека се отдалечават, докато накрая се изгубят от погледа в някоя улица, сред някой планински склон…

Той провери бюлетина за метеорологичната обстановка при всеки един от четирите случая. Не, момичетата не бяха изчезнали нито през някой изключително ясен, нито през мъглив или мрачен ден, когато небето е било покрито с облаци. И четирите случая бяха регистрирани, когато времето било много студено. Момичетата били облечени в красиви малки кожени палта, топли панталони, ботуши за сняг…

И какво от това?

26.

Зимният курорт „Рай“ заемаше по-голямата част от планинските склонове над областта Южно Тахо — местност, съвсем различна от курорта „Хевънли“. „Рай“ не предлагаше изглед към езерото и разполагаше с по-малко лифтове и ски влекове. Ала той имаше две преимущества пред „Хевънли“: имаше няколко писти на височина десет хиляди фута, беше разположен на малко по-голяма надморска височина и беше по-евтин. Нина никога по-рано не беше идвала тук.

Паркингът беше препълнен с туристически автобуси и микробуси на големите хотели, в които имаше казина. „Рай“ с оборудването за изкуствен сняг и надморската си височина успяваше да работи по-дълго от почти всички останали курорти в областта. Нина пое с тежки стъпки по циментовата пътека към малкия ски гардероб, а във всички посоки около нея профучаваха дръзки скиори.

Джесика Суит я покани в приятния си кабинет, разположен в задната част на помещението. Навън снегът беше натрупал чак до стъклото на дълга живописна стена прозорец. Джесика седна зад бюрото си в меко кресло, облицовано с червена кожа; на масата от лявата й страна имаше два компютъра, а зад гърба и — библиотека, пълна с книги.

Тя изглеждаше също както преди известно време в съда и във филма на Тери. Кафеникавото й лице беше покрито с бръчки, предизвикани от дългите престои под слънчевите лъчи. Тялото й излъчваше силата на опитен скиор. Къса, сребриста коса и проницателни, орлови очи подсилваха впечатлението за жизненост, което създаваше у събеседника си тази жена. Беше облечена в зелена блуза и зелени панталони, носеше леки, удобни за дълго ходене пеш ботуши, които Мат наричаше „бързоходки“. Лицето й беше спокойно.

— Помните моя съпруг Джонатан, нали? — каза тя.

Джонатан Суит изглеждаше значително по-зле отпреди. Беше облечен добре и без съмнение това се дължеше на госпожа Суит, но погледнати отблизо, момчешките му черти се бяха съсухрили, без дори да се превърнат в лице на мъж. Той седеше на електрическа инвалидна количка до бюрото.

— Здравейте, господин Суит — поздрави го Нина, ала мъжът не пое протегнатата към него ръка, едрата му длан си остана отпусната върху смалените, извити долни крайници. Поредният поздрав от сорта на „Мразя те, долна адвокатска отрепка“, който едва ли щеше да разведри настроението на Нина тази сутрин.

— Може ли да го пусна? — попита Нина и спусна ръката си, която бе останала недокосната, към касетофона.

— Да, щом настоявате — отговори Джес Суит. — Надявам се, че разговорът няма да отнеме много време. Джонатан не се…

— Престани да се отнасяш с мен като с бебе, Джес — прекъсна я Джонатан. — Добре, на ваше разположение сме. Какво искате?

— Разполагам с вашите свидетелски показания — каза Нина. — Мога ли да ви задам няколко въпроса, за да си изясня някои моменти?

— Защо?

— Ами бих желала да проследя по-подробно…

— Но откъде накъде ние сме длъжни да отговаряме на въпросите ви? — възрази Джонатан Суит. — Той вероятно е отнел живота на нашата дъщеря. Той е убиец.

— Вие искате законът да накаже истинския престъпник, нали? — попита Нина. — И двете страни трябва да разполагат с възможно най-добрия достъп до факти, за да има честен съдебен процес.

— Отричате ли, че преди дванадесет години моята дъщеря се е срещала тайно именно с Кърт Скот?

— Той я е познавал. Не отрича този факт. Ала вече са били престанали да се срещат в нощта, когато тя…

— Нека ви задам този въпрос — прекъсна я Суит. — Убедена ли сте, че клиентът ви е невинен?

— Не е важно какво мисля аз. Важното е какво ще решат дванадесетте съдебни заседатели, след като се запознаят на процеса със свидетелските показания и с останалите доказателства по делото.

— Вие бихте изрекли всичко, за да ни манипулирате… искате да кажем нещо, което би могло да помогне на вашия клиент. Не давате пукната пара нито за нашата мъка, нито за неговата вина. Лицемерна жена — той скръсти ръце на гърдите си. Изглеждаше доволен от себе си. Жена му го остави той да води разговора.

— Тогава защо ми позволихте да ви посетя? — попита Нина. — Защо просто не отказахте срещата си с мен?

— Защото господин Рийзнър ни уведоми, че ще ни въведете в сложна процедура по даване нови свидетелски показания под клетва в присъствието на репортери, придружена с неразбираема правна терминология. Това е единственият път, когато разговаряте с нас.

— О, аз ще разговарям с вас на съдебния процес — каза Нина. — Има много неща, за които бихме могли да поговорим. Искате да научите какво ще се случи с филма на Тери Ландън и съдебното дело, свързано с него, нали? Искате да узнаете дали между убийството на Ландън и изчезването на Темара има някаква връзка. Мога да ви разкажа някои неща, ако отговорите на въпросите ми. Не желая да ви мамя, нито пък ще ви причиня още страдания. Онова, което ще ми кажете, може би въобще няма да ми помогне. Но ако сега ви обърна гръб и си тръгна, ще ме видите в съда и тогава няма да можете да ми задавате никакви въпроси.

— Празни думи — изрече мъжът в инвалидната количка. Лицето му беше почервеняло. — Наглост. Махайте се.

— Почакай, Джонатан — спря го Джесика Суит. Тя се обърна към Нина. — Бих искала да науча онова, което вие знаете за Тем. Не ме е грижа защо Скот е убил Тери Ландън.

— Не вярвам, че той е убил Темара, госпожо Суит — каза Нина.

— Не бих и очаквал. Сега той едновременно е ваш приятел и ваш клиент, нали? Господин Рийзнър ни съобщи…

— Навремето дъщеря ви е държала на Кърт Скот, господин Суит. Спрете за миг и се опитайте да си представите, че сега този човек страда и се измъчва, а не че е виновен. Вие дадохте под съд Тери Ландън, защото е изопачила образа на дъщеря ви, представила я е като друг човек, каквато тя не е била. Задавали ли сте си някога въпроса защо Ландън е постъпила така?

— Чрез мръсни намеци се правят много пари — отвърна жената, ала, изглежда, думите на Нина я накараха да се замисли.

— Тя е познавала дъщеря ви, госпожо Суит. Имала е интереси от романтично естество към Кърт Скот. Както знаете, тя е твърде целенасочена и безскрупулна. Ако дъщеря ви е пострадала, един от възможните варианти е, че Тери Ландън може би е причината за това.

— Тя е познавала дъщеря ми? Откъде знаете това?

— От господин Скот.

— Не вярвам на нито една дума, изречена от Скот — помислете си за кашата, в която се е забъркал.

Госпожа Суит се обърна към съпруга си.

— Ако Тери е познавала Тем…, та това е невероятно! Тя никога не ни е казвала за това. Джонатан, изслушай я.

— Как стигнахте до решението Тери Ландън да направи този филм? — продължи Нина, след като Джесика Суит кимна с глава към нея.

— Разговарях с някои хора от телевизията и ги разпитах дали може да се направи филмов материал, като се използват досиетата на неразгадани криминални случаи. Вие сте гледали подобни обяви — отговори й Джесика Суит. — Посочват се обстоятелствата около престъплението или случаят на изчезване, след се съобщава телефонен номер. На него може да се обади всеки, който е разпознал нещо или може да предостави някаква информация по случая. Тери Ландън ми се обади, предложи да направи филма и да се погрижи за всичко останало. По този начин филмът можеше да получи по-убедителна реклама.

— Откъде е научила Тери Ландън за вашия случай?

— Ами вестник „Мирър“ наистина имаше шанс да публикува интригуваща новина. Репортерите решиха, че пред тях се разкрива възможност да възродят старата история за изчезването на Темара, тъй като аз бях в началния етап от преговорите с продуцента. Тери каза, че иска да направи филма, имала пари за него и предложи да работи с мен. Тя беше местен човек и наистина изглеждаше заинтересувана от скромния ми проект. Естествено, аз исках да видя, че в действителност ще се случи нещо, което би могло да върне дъщеря ни у дома, затова… убедих Джонатан. Споразумяхме се и събрахме всичките си спестени пари. Тери очакваше да спечели много повече, след като се справи с разпространението на филма, затова поиска по-голямата част от печалбите. Стори ми се, че това е добра сделка. Въобще не ни беше грижа за парите, не знаехме дали този телевизионен материал щеше да се окаже добър или не. Трудно можеш да се разбереш с хората на изкуството. И така тя направи своя филм. Вие знаете какво стана после.

— Вие не бяхте съгласен, нали, господин Суит?

Не последва отговор. Господин Суит дишаше тежко. Най-накрая той изрече:

— Помислих си, че напусто ще пропилеем куп пари. По дяволите, наистина се оказах прав. Но жена ми си бе втълпила тази отчаяна идея в главата и не се отказа. — Дали Нина просто си бе въобразила, или мъжът наистина здраво стисна облегалката на инвалидната количка с ръце, когато произнесе тези думи?

— Джонатан се оказа съвсем прав, вземайки предвид какво се получи по-късно — намеси се госпожа Суит, приближи се до съпруга си и докосна рамото му. Той отблъсна ръката й и се намръщи към Нина.

— Нека приключим веднъж завинаги с всичко това. Имате на разположение още три минути.

— С какво се е занимавала Тери, преди да се свърже с вас?

— Каза, че нямала работа и търсела проект, върху който да съсредоточи усилията си. Останах с впечатлението, че от дълго време не беше създала нищо съществено, що се отнася поръчка, за която би могла да получи възнаграждение. Беше доволна, че ще работи върху този проект — продължи госпожа Суит, като че поведението на съпруга й съвсем не беше враждебно. Очевидно тактиката й беше да пренебрегва изблиците на гняв от негова страна. Суит беше избухлив човек. Той и съпругата му не се бяха приспособили добре към неговия недъг.

— Да. Била е много доволна. Прекалено доволна — подчерта Нина. — Тя прави филма, така че никой друг не би могъл да интерпретира фактическия материал, тя контролира гледната точка и предоставената й информация. Очерня репутацията на вашата дъщеря, тъй като Тери Ландън е свързана с Кърт Скот — мъжа, към когото все още изпитва огромна омраза. Дори ще спечели пари от това. Прави добра сделка и убива с един куршум три заека.

— Не вярвам на думите ви — заяви господин Суит. — Ако наистина Ландън е била толкова съвършен манипулатор, защо не е убила и четвъртия заек — защо не е представила вашия клиент като злодей? Ако тя… е сторила зло на Темара, защо не е хвърлила вината върху него? Дори не е споменала името му!

— Все още не зная отговора на този въпрос, господин Суит. Ала дължа извинение на вас и на вашата съпруга. Когато се съгласих да представям в съда госпожа Ландън, не разследвах достатъчно задълбочено положението. Тя ме измами. Открих, че стоя на погрешни позиции, защото осъзнах, че в действителност филмът е злонамерен по отношение на дъщеря ви.

— Извинението ви е поднесено твърде късно и означава прекалено малко за нас — отговори враждебно Суит.

— Филмът е нейна собственост, а доколкото зная, Тери Ландън няма наследници. Ще се споразумея с господин Рийзнър филмът никога да не бъде излъчван, освен в съда, ако това се окаже необходимо.

Двамата се спогледнаха. Нина им остави достатъчно време да осъзнаят пълното значение на този факт.

— Странен начин за спечелване на съдебно дело — изрече господин Суит и придружи думите си с нервен смях. — Значи вашата теория е, че Тери Ландън е отговорна за нашата загуба… тя ни е манипулирала, измамила ни е и дванадесет години по-късно е измъкнала парите ни… Това е прекалено ужасно дори да си го помисли човек…

Нина отговори:

— Тя беше способна да стори такова нещо.

— Какво искате да научите, госпожо Рейли?

— Искам да зная дали някога сте посещавали студиото или къщата на Тери Ландън.

Мъжът поклати глава, стиснал до болка устни.

— Не — отвърна жена му. — О, само веднъж, когато Тери засне един от разговорите с нас там. Направи кафе, през цялото време беше лъчезарна, смееше се и ни каза, че филмът ще ни помогне да намерим дъщеря си.

— Бих искала да науча къде се намирахте през нощта, когато изчезна дъщеря ви.

— Както сме посочили и в свидетелските си показания, до десет и половина вечерта присъствахме на среща, организирана от Асоциацията на собствениците на земя в района на залива Зефир. До два часа през нощта чакахме Темара, после се разтревожихме и се обадихме в полицията — отговори госпожа Суит.

— И двамата ли я чакахте?

— Да, опитвахме се да я следим отблизо.

— Защо?

— Имахме… малък спор, преди тя да излезе. Ставаше въпрос, че вечер се прибира прекалено късно. Тя беше на осемнадесет години, ала изглеждаше по-млада от възрастта си. При това от две седмици някакъв тип ни досаждаше, надничайки в къщата ни.

— Някой е гледал през прозорците на дома ви?

— Да, надничаше в спалнята на Темара. Тя го беше виждала два пъти.

— Била ли е сигурна, че е мъж?

— Жените не правят такива неща — намеси се Джонатан Суит. — Това е сексуално извращение, типично за мъжете. Прочетете по-внимателно учебника по психология.

— Дъщеря ви беше ли сигурна в това?

— Не, не е отивала до прозореца да провери. — Госпожа Суит отново бе подхванала нишката на тази история.

— Хванахте ли досадника, който я е наблюдавал?

— Не. И двата пъти викахме полицията и разказахме на сержант Чени за това. Ала те не откриха никого.

— Виждали ли сте отново този човек, след като изчезна Темара?

— Не — господин Суит наруши тишината и се наведе напред в инвалидната количка. — По всяка вероятност е бил Скот. Тя го е изоставила, а той не е могъл да се примири с това.

Без да се отклонява от поставената си цел, Нина продължи:

— Госпожо Суит, в свидетелските показания е посочено, че в нощта, когато Тери Ландън е била застреляна, вие сте се намирали в Сан Франциско. Какво сте правили там?

— Присъствах на конференция. Ежегодна среща на представители от ски курортите в Северна Калифорния. Бях отседнала в хотел „Хайят“ и се върнах на следващия ден.

— И пренощувахте в стая с единично легло?

— Да.

— Виждам какво се опитвате да направите, не мислете, че съм сляп — заяви Джонатан Суит.

— А вие, господин Суит…

— Аз бях сам вкъщи. Ала вие не ми вярвате, нали? Добре. Така се вбесих от филма, който Тери засне, забравих, че съм парализиран, скочих от инвалидната си количка, временно излекуван…, след това отидох и я застрелях. Ха, ха, ха. Такива неща постоянно се случват във филмите.

— Вратата на студиото се намира на нивото на земната повърхност, господин Суит. Не е нужно да ставате от количката си, за да попаднете там.

— О, какво знаете вие за това как човек живее в инвалидна количка? Жена ми и Тери Ландън трябваше заедно да ме блъскат по пътеката до студиото — тя е прекалено тясна, не бих могъл да се изкача по нея, без да рискувам живота си. Освен това има едно стъпало към верандата, което вие вероятно не сте забелязали. Вратата също е тясна, има праг и трябваше да ме изблъскат енергично, за да вляза в помещението. Не казвам, че е невъзможно, просто е нелепо. Когато човек се придвижва с инвалидна количка, престава да бъде анонимен. Всеки ме забелязва, ала се преструва, че не е така. Гарантирам ви, че не ме забравят толкова бързо. Освен това свидетелят е видял не мен, а вашия клиент да излиза от студиото. Как ще заблудите съдебните заседатели при толкова очевидни доказателства?

— Аз не твърдя, че вие сте убили Тери Ландън.

— Хайде де! Какво друго внушават подобни въпроси? — Нина наблюдаваше как кожата по лицето му полека порозовя, а носът му се покри с петна. Очевидно кръвното налягане на господин Суит се беше повишило.

— Моля да извините съпруга ми. Той преживя много мъчително изчезването на Тем. Нито за минута не сме я забравили. Освен това той има свои собствени проблеми.

— Съжалявам.

— Не, никак не съжалявате — изрече Джонатан Суит и придвижи инвалидната си количка по-далеч от Нина, приближавайки се към прозореца. Слънчев лъч се отрази от блестящата метална повърхност на облегалката й. Навън едно момиче профуча наблизо със ските си и помаха с ръка към тях. То беше енергично, щастливо, излъчващо грация, благословено с всички дарове, които те бяха искали да осигурят на дъщеря си.

Нина отиде на паркинга, наблюдавайки през слънчевите си очила разноцветните точици, които се спускаха с огромна скорост по белия хълм. Тя усети, че се страхува за скиорите, като че всеки миг щеше да се появи лавина.

Случаят, върху който работеше, наистина приличаше на снежна лавина — прекалено много хора и факти, които трудно можеше да подреди в стройна система. Чувстваше се погребана в ледена гробница без въздух, неспособна да се измъкне навън, задушаваше се под плътната пелена от смазващо тежки предположения.

След разговора с родителите на Темара в съзнанието й бе нахлула неприятната мисъл: защо Джонатан Суит не искаше филмът да бъде направен? Какво криеше той? Статистическите данни, свързани с убийствата на жени, неотклонно показваха, че много от жертвите са познавали убийците си… Докъде щеше да стигне госпожа Суит в желанието си да защити своя съпруг?

Беше ли убил Суит собствената си дъщеря?

27.

— Хей, човече, караш като умопобъркан индианец от племето Бронко — извика Уиш, стиснал ремъка върху тавана на пикапа с две ръце, докато Пол се спускаше по стръмния склон Кингсбъри Грейд в сгъстяващия се здрач.

— Благодаря — отвърна му детективът. — Аз карам истински пикап „Додж Рам“, колата на Нина е „Бронко“ за твое сведение — той включи дългите светлини. В плътните снопове светлина изплуваха два елена, изправили се точно на пътя им.

— Внимавай! — изкрещя Уиш. Пол рязко завъртя волана наляво, отби към банкета, оставяйки елените втренчени след колата.

— Рефлекси — заяви миролюбиво той. — Забелязвам, че си много по-словоохотлив, когато майка ти не е наблизо.

— Нима вие щяхте да се държите по-различно от мен?

— Схващам мисълта ти.

— Трябва отново да се върнете в дясното платно — всъщност вече бяха престанали да се движат в насрещното движение, летяха напред с шестдесет и пет мили в час по сребристата лента на планинския път, ограден от двете страни със силуети на дървета от гъстата гора.

Пол отвори прозореца и пое дълбоко дъх.

— А-а-х. Погледни онази голяма жълта луна, издигаща се над долината Карсън като лъскава златна монета от Африка.

— Караш ме да треперя от студ, човече.

— Облечи си ризата. Така. Да се върнем отново към Майкъл Ордуей. Казваше, че го познаваш.

— Да, познавам го. Отглежда крави и овце в ранчо на около миля след градчето Гарднървил. Притежава около сто и петдесет акра пустинна земя и надежден водопровод. Има деца и жена, която обича да флиртува с непознати.

— Дорийн Ордуей. Моминското й име е Дорийн Бенитес. Откога са женени?

Уиш вдигна рамене.

— Не знам. Такива неща не ме интересуват.

— Добре, какво знаеш тогава?

— Човекът плаща добре, отнася се както трябва към работниците си.

— Добре, това все пак е нещо. От начина, по който човек се отнася към подчинените си, можеш да си направиш извод какъв е характерът му.

— Съвсем наред е, като се има предвид, че е чужденец.

— Чужденец ли? О, имаш предвид, че е англичанин.

— Да, но той не се държи като човек от Великобритания, нали разбираш какво искам да кажа?

— Не, не разбирам — отвърна Пол. — Много съм любопитен да науча какво означава това.

— Ами няма нищо против да се изцапа като работниците си, макар че е собственикът на ранчото. Не седи по цял ден сякаш е господар на огромно имение — обясни Уиш.

— Разбирам. — Пикапът намали скорост, докато преминаваха през самотното градче Миндън. Единственото отворено заведение тук беше голямото, ярко осветено градско казино. Веднага след като се спуснаха по източния склон на Сиера он Грейд, навлязоха в пустиня, обрасла с храсти, приспособили се към температурите на голямата надморска височина. Дърветата изчезнаха и на тяхно място се появи небето. Нощта беше тиха.

— Гарднървил — обяви след минута Уиш. — Тук има хубав хотел, понякога се вижда оттук, понякога — не. Тук се хранят пастирите. Храната е хубава.

— Пастирите ли?

— Да, баските. Живеят навсякъде по тези места. Завийте наляво по черния път.

Поеха на втора скорост по осеяната с дупки повърхност на пътя, движейки се между огради от бодлива тел. Луната се носеше спокойно по небето и винаги успяваше да се задържи над главите им.

— След това бихме могли да похапнем в ресторанта на хотела. От сметката „разходи по разследването“.

— О, човече, обожавам работата си.

— Все още нищо не си направил. Хайде да проверим как си научил първия урок за частни детективи.

— Да слушам и да наблюдавам — започна Уиш. — Да си държа устата затворена, докато приказвате вие. Да отида в тоалетната и да проверя дали в шкафа за лекарства няма наркотици. Да се опитам да надникна в спалнята, да проверя дали там има бюро и какво е подредено върху него. Да душа навсякъде и винаги да имам готово някакво невинно обяснение. Да оставя касетофона включен в чантата си и да стоя близо до вас през цялото време. Да открадна чашата или кутията от бира, която той е държал в ръка.

— Направи всичко това и аз ще се постарая да получиш огромна купа с агнешка яхния — обеща Пол.

Стигнаха до обширен паркинг — голата земя не беше покрита с никаква настилка. На него бяха паркирани няколко счупени камиона и един трактор. Два малки кафяви териера изскочиха пред пикапа, не преставаха да лаят, размахвайки неспокойно опашки. Зад тях се появи мъж в работен комбинезон и кални ботуши.

— Майкъл Ордуей — представи се той и се здрависа с посетителите си.

Привлекателна жена с дълги крака, облечена в избелели, прерязани до бедрата джинси, се показа зад гърба му.

— Съпругата ми Дорийн. Марли, Уотсън, кротко! Укротете се, момчета! — Ордуей свали ботушите си пред вратата и продължи по чорапи в къщата, следван от двете кучета.

— Седнете, моля — покани ги Дорийн Ордуей. Двамата седнаха до масата от черешова дървесина, огледаха специалния шкаф, пълен с пъстри порцеланови блюда, възхитиха се на персийския килим, картините, изобразяващи пейзажи.

— Много е красиво — отбеляза Пол. — Не бях очаквал, че ще видя подобни неща в самия край на този дълъг път. — Докато приказваше, впери очи в Дорийн и тя отговори на погледа му.

Стопанката на къщата му подари по-широка усмивка, отколкото заслужаваше току-що изреченият комплимент.

— Не бях сигурен дали трябва да разговаряме с вас — започна Майкъл Ордуей. — Но и двамата бяхме много любопитни да научим повече за този процес.

— Много съм ви благодарен — отговори му Пол. — Това показва, че сте хора с широки възгледи.

Тези думи се понравиха на Дорийн.

— Бихте ли искали нещо за пиене? Чаша чай или кафе?

— Къде е клозетът? — попита Уиш. Пол го срита под масата, първо защото бе изгърмял такъв глупав въпрос, преди да завършат любезностите, и второ, защото младежът бе използвал грубата дума „клозет“.

— О, в края на краищата реших, че може да изтърпя още малко — бързо добави Уиш.

Пол си наложи да не вдига възмутено клепачи към тавана при тази неочаквана реакция и подхвана:

— Чух, че сте англичанин, който се е преселил в Америка.

— Роден съм в сянката на крепостта Тауър в Лондон — отвърна Ордуей. — Но от години живея тук. По време на медения си месец предприехме пътуване до Англия. Времето беше ужасно. Непрекъснато валя ситен, студен дъжд. Но разбира се, посещението в Британския музей компенсира всичките ни неприятности.

Дорийн се намеси:

— Можете ли да си представите — през цялото време разглеждахме разни мумии и стари ръкописи.

— Как стана така, че се озовахте в ранчо сред пустинята?

— Всъщност причината за това е решението на баща ми — отговори Ордуей. — Той се пресели с цялото ни семейство от Тахо скоро след изчезването на Темара. Самият той пораснал, гледайки каубойски филми в добрите стари времена, затова реши сам да подхване този бизнес. Превърна се в умел гледач на телета. Добре мяташе ласото, мир на праха му.

— Отдавна ли сте женени?

— От десет години — отвърна Дорийн, наливайки на детектива кафе. Неголемите й гърди изглеждаха възбуждащо под фланелката. Пол се опита да отклони поглед от тях. Тя забеляза отчаяните му усилия и съвсем случайно го докосна с бедрото си. — Имаме две близначки на четири години. Ани и Сара. Те вече си легнаха. Значи вие сте частен детектив? Като Сам Спейд и Лу Арчър. Никога не съм срещала човек с такава професия. Харесвате ли работата си?

— Предпочитам я пред службата в полицията — отговори Пол. — Помагате ли на Майк в грижите около ранчото?

— Наричайте го Майкъл. Непрекъснато съм заета с момичетата. Той се занимава с всичко във фермата.

Пол отпи няколко глътки кафе, зададе още няколко въпроса и отново срита големия крак на Уиш под масата. Уиш веднага скочи.

— Тоалетната е в коридора, първата врата вляво — обясни му Дорийн. — Знаете ли, искам да съобщите нещо на госпожа Рейли — продължи тя и се обърна отново към Пол. — Нещо във връзка с процеса за нарушаване неприкосновеността на вътрешния мир. Тази сутрин Джесика ми се обади и каза, че всичко е приключило. Благодарете на госпожа Рейли от мое име. Не толкова заради това, че филмът беше изопачил нашите характери, а защото бе очернил Тем. Тем ми беше приятелка. Филмът, който направи Тери Ландън, беше направо ужасен. Трябваше да предприемем нещо.

— О, филмът — възкликна Ордуей и поклати глава. — Тери наистина беше добра в работата си. Накара ни да изречем неща, за които по-късно наистина съжалявахме. Като например шегата, която използвах, че господин Суит бил пияница. Вбесих се, виждайки как изричам от екрана думи, извадени от контекста и използвани по начин, създаващ отблъскващи инсинуации. Чувствахме се пълни глупаци — бяхме се съгласили да ни заснемат на филм, без да имаме никакво право да поставим вето върху готовия продукт. Може би трябва да бъдем благодарни, че семейство Суит не ни дадоха под съд. — Лицето му беше открито, дружелюбно, дълго и тясно. Бузите му изглеждаха избръснати внимателно. Пръстите му бяха чисти, а гъстата му кестенява коса беше подстригвана съвсем наскоро. „Самото олицетворение на джентълмен фермер“ — помисли си Пол.

Дорийн добави:

— Днес ми се обади Джесика Суит. Каза ми, че Тери познавала Тем още преди приятелката ми да изчезне от Тахо. Имала ли е Тери нещо срещу нея? Знаете ли нещо по този въпрос, господин Ван Уегънър?

— Наричайте ме Пол.

— Добре — съгласи се тя и приглади касата си, поставяйки палаво кичурче зад ухото с ръка, която едва забележимо докосна зърното на гръдта й, което личеше изпод фланелката. Вълнистата руса коса с кестеняви кичури беше в приятен контраст с черните й вежди. Пол мислено свали ризата й, наслади се на открилата се пред очите му гледка и отново я наметна върху раменете й. Дорийн влезе в кухнята, полюлявайки бедрата си по начин, типичен за всяка привлекателна съпруга.

— Боя се, че не мога да разбера — подхвана Пол. — Значи казвате, че момичето във филма въобще не прилича на онази Темара, която сте познавали в живота?

— Ами филмът подчертаваше единствено отрицателните й черти. Тем беше умно момиче, беше много красива — отговори Ордуей. — Тя обичаше конете, искаше да стане ветеринарен лекар.

— Ала наистина е изляла чаша бира в лицето ви в нощта, когато е изчезнала.

— Аз си го заслужавах — призна Ордуей. — Аз… би могло да се каже, че й досаждах с прекаленото си внимание. Тя наистина не проявяваше интерес, а аз бях прекалено зает със себе си и не забелязвах това. Твърде неочаквано бе престанала да се среща с Кърт Скот — поне самата тя твърдеше така. Впрочем видях фотографията му във вестника и го разпознах. Бях го срещал веднъж с нея. Тогава той тъкмо беше завършил колежа — тя ми каза това, беше с няколко години по-възрастен от нас.

— Бащата на Тем никога не харесваше приятелите й — извика Дорийн от кухнята.

— Той се опитваше да задържи малкото си момиче у дома — добави Ордуей. — Тем трябваше да се съобразява с толкова много правила. Винаги съм си мислил, че тя просто се махна от дома си. Искаше да види света. Училището я отегчаваше, беше сърдита на родителите си. Такива неща често се случват, нали? Вероятно е машинописка в Мелбърн и някой ден ще ни се обади.

— Може би — рече Пол. — От друга страна, ми изглежда необичайно, че не е направила никакъв опит да се обади у дома си през всичките тези години. Питах се и друго нещо. Познавахте ли Тери, преди тя да се свърже с вас заради филма?

— Не. За пръв път видяхме тази жена миналата година. Разговаряхме с нея веднъж в студиото й, след това тя дойде в ранчото, за да заснеме Дорийн. Преди дванадесет години бяхме просто хлапаци от гимназията, разбирате ли. Тя очевидно живееше в Тахо, но е била значително по-възрастна от нас — по това време е била двадесет и осем, двадесет и девет годишна. Както и да е, Джесика ни помоли да й съдействаме за филма и когато Тери ни се обади, отговорихме: „Разбира се, ще дойдем и ще разговаряме с вас.“ Отначало ни се стори твърде приятна, но след известно време аз започнах да се чувствам неловко в присъствието й — разказа Ордуей.

От тоалетната се разнесе трясък.

— Няма нищо сериозно, не идвайте — чуха приглушения глас на Уиш.

— Може би вашият… хммм… сътрудник е болен? — предположи Ордуей.

— Не, не, просто изпи чаша „Торейд“, докато се спускахме по хълма — обясни Пол.

Ордуей вдигна вежди, ала не напусна мястото си.

— Какво още искахте да научите?

— Онази нощ, тъкмо преди да излезе, Темара е използвала обществения телефон. Имате ли някаква представа на кого се е обадила?

— И в полицията ни зададоха този въпрос — намеси се Дорийн. Тя беше угасила светлината в кухнята и се върна при мъжете, сложила зелена подобна на жабо престилка върху дрехите си. Завесите бяха спуснати върху най-големия прозорец, къщата изглеждаше топла и уютна. Ордуей се вписваше в обстановката наоколо, ала като че мястото на съпругата му въобще не беше тук. Дорийн изглеждаше съвсем нелепо в тази домакинска престилка, като скорпион, скрил се зад купчина непрани дрехи. — Сигурно на някое момче — предположи тя. — Искам да кажа, на кого другиго би могла да се обажда? Вероятно отново е започнала да се среща с Кърт, но ако е бил Кърт, защо не разговаря за това с мен? Ние останахме в ресторанта на Мани още два часа след това, но абсолютно никой друг не се появи там.

— Барманът в ресторанта на Мани каза, че сте си отишли няколко минути след нея.

— Че откъде ще знае той кога сме си тръгнали? Така и не разбрах защо е излъгал по този начин. — Уиш се беше забавил прекалено дълго в тоалетната, Пол виждаше, че Ордуей се готви да провери какво става с младежа.

Детективът бързо запита:

— Полицията свърза ли се с вас по повод смъртта на Тери Ландън?

— Тази сутрин. Дойдоха в къщата ми. Искаха да разберат къде сме били през нощта, когато застреляли Тери. Не е възможно да мислят, че толкова я мразим заради филма, че да я застреляме, нали? Казах им, че сме били в леглото, където се очаква да бъде човек нощем.

— Точно така — потвърди съпругата му и кимна с глава, както подобава на добра съпруга, ала въпреки това всяка нейна пора излъчваше сексуално притегляне.

— Бих желал да получа копие от вашите свидетелски показания, когато ви ги изпратят да ги подпишете — каза Пол.

— Разбира се, ще ви ги изпратим. — Ордуей се изправи, вперил поглед към коридора.

Две съвсем еднакви малки момиченца с прекрасни руси къдрици, облечени в съвсем еднакви нощници „Принцеса Жасмин“, дотичаха запъхтени от коридора.

— Мамо! Тате! В спалнята ни има един индианец!

— Сигурно Уиш се е объркал — предположи Пол.

— Ще отида да видя какво става — заяви Ордуей, но точно тогава се появи Уиш, докосвайки с главата си ниския таван.

— Съжалявам, че изплаших децата. Изгубих ориентация, докато се връщах насам.

— В къща с две спални? — попита Ордуей.

— Ами да, струва ми се, че се изгубих.

Дорийн отново отведе малките момиченца в спалнята, движейки се на безопасно разстояние от Уиш.

— Ужасно съжалявам, че няма да мога да ви поканя на вечеря — изрече Ордуей с категоричен тон. Пол нямаше друг избор, освен да се подчини на подхвърления намек. Той отново протегна ръка, ала маниерите на Ордуей се бяха променили изцяло. Пол и Уиш се озоваха извън топлата къща отново под хладната лунна светлина. Уиш каза:

— Съжалявам, човече.

По време на обратния път през планината младежът попита:

— Искате ли да карам аз?

— Не позволявам на никого да кара моя микробус — заяви Пол. — Добре. Какъв беше тоя трясък в банята?

— О-о. Направих опит да се премеря на кантара, но изгубих равновесие, сграбчих завесата пред душа и прътът, на който беше нанизана тя, падна във ваната. Едва не се осакатих.

— Хубаво — заключи Пол. — Направо прекрасно. Нещо свързано със случая?

— В боклука открих празна кутия от спанак с нейни отпечатъци, а от мивката взех една пресушена бутилка с отпечатъците на мъжа — докладва Уиш и измъкна от дънковото си яке намерените от него предмети, завити в червена кърпа.

— Може би той е отворил кутията, а пък Дорийн е изхвърлила празната бутилка.

— Жените не пият неразреден скоч — твърдо заяви Уиш. — Мъжете не отварят кутиите със спанак.

— Защо забравяш Попай Моряка? — Пол просто не искаше да приказва за десетките жени алкохолици, които беше срещал през живота си.

— Кой е този Попай Моряка?

— Няма значение. Дорийн и Майкъл са били в студиото миналата година, така че отпечатъците им няма много да ни помогнат. Друго нещо?

— Намерих чифт белезници и ключове в най-долното чекмедже на шкафа й. Това ми изглежда много подозрително. И малък камшик, подходящ за пони — докладва Уиш. — Смятате ли, че това е свързано по някакъв начин със случая?

След това младежът отново пъхна ръка под якето си и измъкна изброените по-горе предмети. Белезниците паднаха с трясък върху скоростния лост между двамата мъже.

— Взех ги заради Нина — обяви Уиш. — Може би ще се окаже, че са важни. — След това замахна с малкия камшик към таблото на автомобила. — Какво има? Защо издаваш такива смешни звуци?

28.

— Нина. Колко е хубаво, че отново те виждам — изрече Кърт в телефонната слушалка. Той й се усмихна за миг, улови погледа й, след това отклони очи.

Изглеждаше по-зле — беше много уморен, брадясал. Извън затвора сияеше лятото, времето беше горещо, след срещата си с Кърт Нина щеше да се отбие в любимата си сладкарница и щеше да си купи кифла с канела. А той щеше да се върне при вечния мрак, където времето нямаше никакво значение, а бъдещето не обещаваше нищо хубаво.

Нина отвърна на усмивката му и се опита да му предаде послание без думи. Тя щеше да се опита да го измъкне от всичко това, щеше да се опита да го спаси. Понякога Кърт изглежда наистина я чуваше. Друг път Нина знаеше, че посланието й остава неразбрано.

Външният му вид, думите му я вълнуваха, не можеше да остане хладна пред него дори и да искаше. Не можеше да забрави мекотата и аромата на кожата му. Когато Кърт се усмихваше, тя желаеше да стори същото. Когато той изпитваше отчаяние, вълна от същото чувство помиташе и нея. Докато обсъждаха случая, между тях израстваше нова връзка, макар че се опитваха да не обръщат внимание на биотоковете, които протичаха помежду им. Всеки се стремеше да защити другия. Не беше време нито за любов, за секс, нито за каквито и да било други чувства. И двамата разбираха, че сега разполагат с броени дни, през които Нина щеше да се опита да го спаси.

— Гледах копията на видеоматериалите за арестуването ми, за смъртта на Тери и филма за Темара Суит. Проучих и записа на експерта, прочел думите по движението на устните на Тери, който ми изпрати — каза й Кърт. — Материалът за смъртта на Тери беше ужасен. Виждам, че до самия край на живота си е останала вярна на себе си. Заявява, че аз съм натиснал спусъка. Приказва за Ангела на смъртта. След всичко, което зная за нея, не съм изненадан от това. Но продължавам да мисля: как е могла да го стори? Как е могла да излъже? Невероятен материал, също като нея самата. Може би си е мислела, че всички ще гледат със същото удоволствие смъртта й, както би сторила това самата тя.

— Отначало мислех, че не бива да ти показвам видеоматериала със смъртта й. Забеляза ли в него нещо, което би могло да ни помогне?

— Какво бих могъл да кажа? Ако записът на експерта, разчел думите по движението на устните, е правилен, Тери е излъгала. Или пък направо се е побъркала.

— Добре. Какво мислиш за филма, посветен на Темара Суит? — Нина разбра отговора му от гримасата, която направи той. След малко Кърт поклати глава. — Виждам, мислиш, че Тем е мъртва.

— Да.

— Защо?

— Осъзнах това още първия път, когато го гледах. В самия край на филма. Тери беше намерила някаква актриса да изиграе как Тем върви през гората в здрача. Приликата в гръб беше зловеща. Дори походката на актрисата наподобяваше тази на Тем. Тери първо я е обучила добре. После е накарала момичето да върви по пътеката. Видя ли я накъде отива?

— Някъде навътре в гората.

— Нима не разпозна местността?

Нина се замисли и отговори:

— Не.

— Момичето върви по широка пътека. Тя има много завои и се изкачва към хребета Ангора. Ходил съм там.

— Добре. Значи тя поема по пътеката към хребета.

— Сяда върху една скала. Стъмва се, момичето се оглежда наоколо. Спомняш ли се как камерата се откъсва от нея и показва в близък план плоския гранитен блок, забравяйки за съществуването на момичето? Когато Тери е правела филма, тя е знаела, че Тем е мъртва. Смятам, че в онази местност има нещо… нещо, което ще ни подскаже къде е Тем. Може дори да намерим трупа й. Мисля, че Тери е искала да разкрие нещо с тази сцена. Вероятно е изпитвала приятна възбуда, показвайки мястото, където е умряла Тем, ако Тери… ако Тери наистина я е убила. Малцина биха могли да идентифицират местността от заснетия във филма кадър.

— Кърт, предположението ти е съвсем неоснователно. Виждаш една скала край някаква пътека в мрака и смяташ, че си разпознал къде се намира скалата?

— Аз съм човек, свързан много тясно с природата. Работя… работех сред горите. Забелязвам различни подробности в природната картина. Разпознавам някои основни белези. Някой трябва да отиде там.

— Нима не разбираш, Кърт? Толкова много хора са гледали филма, а само ти заявяваш, че знаеш къде се намира скалата, и искаш някой да претърси местността. Ами ако трупът на момичето наистина е там? Нима някой ще ти повярва — всички ще си помислят: „Той през цялото време е знаел, че Темара е там!“ Ще проверя догадката ти — след процеса.

— Тя сигурно е убила онова нещастно дете — измърмори Кърт като че на себе си. — Тем никога не беше живяла истински живот. Тя щеше да се справи със затрудненията. Но Тери — тя уби моето бебе. Накара ме да отида в къщата й и стреля по мене. Ти беше следващата й жертва, Нина. Тери си беше поставила за цел да унищожи всяко човешко същество, което обичах — лицето му се изкриви от мъчителна вътрешна болка. Нина беше виждала този израз по-рано.

— Тери беше много болна — каза тя.

— Не! Тя предпочете да се държи по този начин. Не се е разболявала. Просто си наложи да бъде такава. Може би затова избягах и не се опитах да й се противопоставя. Беше се превърнала в нещо извън представите ми за… Беше ме накарала да се страхувам.

— Всички сме изпитвали подобно чувство, Кърт.

— Но сега отново съм тук — неговите думи й напомниха за разговора й с Колиър във връзка с ада на Бампъс. Кърт беше паднал в бездната и сега бе обхванат от страшните пламъци.

— Довери ми се, Кърт. Събери всичкия си кураж. Адът е мястото, където хората отиват, когато изпитват страх.

— Да. Позволи ми да ти задам един въпрос, който отдавна отправям към себе си. Вярваш ли в злото, Нина? Не просто като метафора. Като нещо реално. — Макар че беше изненадана от посоката, в която се насочи разговорът им, Нина положи усилие да отговори максимално точно:

— Опитвам се да не вярвам. Ще ми се да мисля, че злото се дължи на невежество или гняв. Старая се да обясня всичко, което срещам в практиката си на юрист, с тези два човешки недостатъка. Но неизменно от време на време срещам някого като Тери. Струва ми се, че такива хора в буквалния смисъл на думата се подвластни на дявола. Припомням си всички онези фрази, използвани от старите хора. „Обладан от зъл дух“, „продал душата си на демона“.

Сблъсквала съм се с хора, които се развеждат. Седмици и месеци наред те са обхванати от такава отмъстителност, която едва ли би могла да се нарече човешка. Освен това съм обжалвала криминални дела на подсъдими, които са ме карали да се радвам, че не са в кабинета ми, а са задържани в затвора за изправителен труд. Изгубени души. Ала смятам, че такива хора наистина се срещат рядко.

— Работата ти е трудна — отговори Кърт и тя почувства: той наистина бе разбрал как понякога й се струпваха прекалено много неща. Тогава единственото й желание беше да се махне някъде и да захване каквото и да било — само да не е свързано със съдебни дела. — Ще срещаш все повече от онези редки хора — продължи той. — Но ето какво се опитвам да кажа: ако въпреки своята воля човек е обладан от зло, той не носи отговорност за това. Той просто е луд и нищо не зависи от самия него. Тери обичаше своя зъл демон, позволи да бъде обладана от омраза. Тя не беше луда.

— Искаш да кажеш, че нищо не се е случило против волята й.

— Да. Познавах я достатъчно добре. Имах много свободно време, години наред мислех за Тери… Е, тя е мъртва. Ти и… Ти можеш да не се тревожиш за сигурността си.

Нина не отговори на това. Кърт не мислеше логично. Убиецът на Тери беше на свобода, освен ако самият Кърт не беше извършил зловещото престъпление. Освен това тя не беше толкова сигурна, че Тери е убила Темара.

Сега беше дошъл моментът да изрече онова, което все някога трябваше да му каже:

— Разбираш ли, ако наистина си застрелял Тери, бих могла да изградя добра теза, основана на правилото за самозащита. Мисля, че можем да накараме хората да разберат какво се е случило — завърши тя.

— По дяволите! — извика Кърт. Той стана и се обърна с гръб към нея. В ръката й остана заглъхналата телефонна слушалка. Нина почука по стъклото, накрая Кърт отново вдигна телефона — единствената физическа връзка помежду им.

— Бих желал отново да ми вярваш, Нина. Най-лошото нещо е да зная, че нямаш доверие в мен — каза Кърт, сякаш изричаше собствените й мисли на глас. Тя не отговори, защото нямаше какво да добави. Доверието й в него не беше достатъчно, за да му каже за Боб. Точка. Историята трябваше да продължи на нов ред. Дойде време да говорят за друго.

— Как е ръката ти? — попита Нина.

Кърт вдигна ръкава на ризата си и й показа грозната розова черта на ръката под рамото.

— Раната заздравя. Няма трайно увреждане. Как е гръдният ти кош?

Значи знаеше за това.

— Пистолети — рече кратко Нина. — Никак не ги харесвам.

Известно време и двамата мълчаха, ала връзката помежду им не се беше разпаднала. Това беше някаква неизразима с думи обвързаност, която преди дванадесет години я караше да бъде сигурна, че го обича. Единственият начин да продължи да се преструва, че нищо не се случва, беше да избягва погледа му. Нина сведе очи и прехапа устни.

— Толкова си хубава — прошепна Кърт в телефонната слушалка. — Съжалявам за всичко.

— Забрави това — отвърна Нина. — Съсредоточи се върху защитата си. Срещал ли си се някога с родителите й? Какво знаеш за нейното минало?

— Миналото й — повтори Кърт, изричайки бавно отделните думи. — Говореше за родителите си със същото презрение, каквото изпитваше към всички останали. Мисля, че баща й е бил банков експерт. Те бяха много възрастни. И майка й, и баща й са умрели отдавна. В смъртта им няма нищо подозрително. И двамата бяха мъртви, когато се запознах с нея.

— Къде е ходила на училище?

— Завършила е гимназия в Южно Тахо, след това федералния университет в Сакраменто. Мисля, че специалността й беше английски език и литература. Посещавала е лекции по фотография, ала не се беше занимавала с кино до онова лято, когато се запознах с тебе. Тогава се записа на курс лекции по кинематография.

Нина си записа тази информация. Навела глава към масата, тя запита:

— Има още един въпрос, който бих искала да ти задам. Знаеш ли, Кърт, доколкото ни е известно, след тебе тя не е имала връзка с други мъже. Не е имала нито приятели, нито приятелки. Пропускаме ли нещо? Имала е нормално сексуално поведение, нали?

— Нека се изразя по друг начин — предложи Кърт. — Беше ми необходимо дълго време, докато осъзная това. Тя правеше любов с една-единствена цел: сексуалният акт е представление, както толкова много други случаи, когато е играла убедително, за да изглежда нормална. Не зная какво я е карало да го прави, освен желанието й да наблюдава акта. Веднъж ми каза, че обича да посещава кийп клубове, докато е следвала в колежа. Желаела да наблюдава хората по време на акт.

— Но какво ще кажеш — стремила ли се е да споделя някакво чувство с тебе? Тя наистина е търсила любов във връзката ви…

— И виждаш какво се оказа в крайна сметка — прекъсна я Кърт. — Не съм изненадан от онова, което ми разказа за доскорошния й живот. Тя беше ужасно самотна, ала не можеше да осъществи контакт с други хора. Беше извратена. Имам предвид много по-широкия смисъл на тази дума, освен чисто сексуалната страна на извратеността. Гордееше се, че преминава всякакви човешки граници. Винаги твърдеше, че е човек на изкуството, гений и че някой ден всички ще знаят името й.

Пазачът отвори вратата на стаичката, в която се намираше Нина.

— Сега той може да вземе душ — каза той.

— Предполагам, че е време да си тръгвам.

— Нина…

Тя започна да прибира документите в куфарчето си.

— Трябва да изпратят хора и кучета, трябва да претърсят онази местност. Не разбираш ли? Не бих могъл да изоставя Тем изгубена в гората, щом зная, че мога да я намеря!

— Направи услуга на себе си, Кърт. Засега се опитвай да не мислиш за това. Имаш право, че ми разказа за подозренията си. Аз ще реша как да постъпя. Такава е работата ми — да изградя защитна стратегия за твоя случай. Ти се грижи за себе си. Прегледът ти при лекаря е след няколко дни. Тревожа се за тебе. Ще го направиш ли?

— Да, разбира се. Довиждане, Нина — каза той, остана седнал на мястото си зад стъклото, без да откъсва очи от нея, докато вратата не хлопна зад гърба й.

Това не беше добър знак.

До края на седмицата вниманието й беше съсредоточено върху други съдебни дела. Пол работеше изключително върху случая Ландън. Изпращаше й задълбочени доклади, които тя четеше нощем в леглото, когато би трябвало да спи.

В петък следобед Нина се яви в съда, облечена в новия си черен костюм. Най-сетне беше дошъл редът на един дълго отлаган бракоразводен процес. Клиентката й, съпругата, искаше да задържи фамилната къща, докато най-малкото дете навърши осемнадесетгодишна възраст. Тя знаеше, че никога не би могла да купи друга къща, и не искаше да отнема малкото стабилност, останала на детето. Съпругът настояваше да продадат къщата; така той можеше да наеме апартамент и да разполага с пари в брой за изплащане на внушителните сметки. Двамата нямаха спестовни влогове, нито някакви други материални ценности, освен старите си автомобили. Нина беше разговаряла няколко пъти с адвоката на съпруга — млада жена от Сакраменто, където той живееше сега, ала двете не бяха успели да се споразумеят.

След като изслуша свидетелските показания, Милн заяви:

— Това е много сериозен случай. Понякога мисля, че такива решения са измежду най-тежките, които ми се налага да вземам. И двете страни имат право, ала неминуемо едната трябва да понесе по-голямата част от товара. Съдът постановява, че съпругата ще поеме притежанието на фамилната къща в продължение на пет години, докато най-малкото дете навърши дванадесет години. Тогава ще се проведе ново разглеждане на делото, на което ще бъде решено дали къщата да бъде продадена или не. Съдът смята, че нуждите на децата натежават повече от преимуществата, които би имал бащата при изплащането на общите финансови задължения на двамата бивши съпрузи, както и за това, че в противен случай бащата би разполагал с допълнителни средства за ежедневни разходи.

Клиентката на Нина я прегърна в коридора и възкликна:

— Пет години са достатъчно дълъг срок. Благодаря ви.

— Положението е трудно за всички вас. Желая ви успех — отвърна й Нина.

— Госпожа Рейли? — Клиентката на Нина вече беше отишла при децата си, когато репортерката на „Мирър“ Барбет Кейн се приближи към нея. — Бих желала да разговарям с вас по случая Кърт Скот. Няма ли да се оттеглите от този случай поради конфликт на различни интереси?

— Въобще не възнамерявам да сторя това — отговори Нина. — Конфликт на интереси не съществува. Не съм извършила нищо противозаконно, същото се отнася и за моя клиент.

— Някои хора смятат, че самата вие по всяка вероятност сте свързана с убийството на Тери Ландън.

— Това е пълен абсурд — заяви Нина. — Няма да се оттегля от случая. Не бих могла да се изразя по по-категоричен начин.

— Как понесе синът ви арестуването на своя баща? Знае ли въобще за това?

Нина изпитваше желание да отговори: „Да не сте посмели да се приближите до него!“, ала вместо това каза:

— И той както мен вярва, че господин Скот е невинен.

— Не сте ли съгласна с мен, че е необичайно за юрист да поема случай на убийство, в който адвокатът е тясно свързан както с обвиняемия, така и с жертвата.

— Така се получи. Но това няма да затрудни работата ми.

— Е, трябва да кажа, че съм изненадана. Мислех си, че няма да получа от вас никакъв друг отговор освен „Не коментирам“. Благодаря ви — каза репортерката.

— Няма смисъл да се крия зад стена от хартия — отвърна й Нина. — Бихте ли ми направили услуга? Следващия път, когато желаете да получите коментар, ми се обадете през работното ми време.

Репортерката кимна с глава.

— Извинете.

Нина излезе навън и пи вода от чешмата, построена до сградата на съда, след това подреди папките с документи на една пейка от железобетон. Малко хора се разхождаха наоколо в ранния следобед. По-голяма част от работата на съда протичаше сутрин. Из въздуха се носеше жълт цветен прашец, юнското слънце стопляше земята.

Както вече няколко пъти през последните дни, умът й отново се отклони към идеята на Кърт, че финалът в историята на Темара може да бъде намерен край онази пътека, която водеше до хребета Ангора. Адвокатът в нея казваше: „Не прави нищо, опитай се да прогониш тази идея далеч от съзнанието си!“ Ала незавършените истории я измъчваха, бяха предизвикателство за ума й. Хубавият край раздаваше справедливост на всички, понякога предлагаше нова интерпретация на фактите, нали? Може би щяха да открият Темара. Можеше ли това да помогне на Кърт?

Докато обмисляше този въпрос, Колиър Хелоуел седна на пейката до нея. Тя се опита да разбере какво означава изразът на лицето му. Веждите му бяха свъсени така мрачно, че между тях се бе образувала издатина, наподобяваща малка звездичка.

— Охо — възкликна Нина. — Имате лоша новина за мен, нали?

— Вашият клиент по делото за убийството на Тери Ландън току-що е ударил полицай. Ударът бил толкова силен, че полицаят изгубил съзнание. Клиентът ви счупил прозореца на полицейския микробус, с който го карали към болницата за прегледа при лекаря, отворил белезниците с ключа на полицая и повече никой не го видял. Къде е той, Нина?

В ума й затрещя оглушителен сигнал за тревога.

— Кога е станало това? — тя се отдръпна от заместник областния прокурор. Разговорът помежду им не беше приятелски.

— Преди около час. Микробусът спрял на светофара на кръстопътя между Шосе А1 и магистрала 50. Претърсваме областта, ала е възможно Скот да е избягал на автостоп. Или може би някой съучастник го е прибрал.

— Аз бях в съда. Не зная нищо за това. Той не е човек, действащ с груба сила, Колиър. Моля ви, не го търсете с насочено насреща му оръжие.

— Не ви вярвам — заяви Колиър. — Знаете накъде се е отправил. Ако не ми кажете веднага, автоматически ставате негов съучастник. Разговаряйте с мен. Не ме принуждавайте да ви арестувам.

Нина прибра документите в куфарчето си, мислейки бързо.

— Вие сте влюбена в него — каза Колиър и в гласа му се промъкна уязвимост. Тонът му беше малко по-тъжен, отколкото човек би очаквал от прокурор, поел по следите на убиец.

Нина още не беше готова с отговора.

— Нима му помагате да избяга заради сина си? Помогнете ми и аз ще се опитам да помогна на вас.

— Не! Нямах никаква представа, че той е планирал това.

— Вие уредихте прегледа при лекаря — изтъкна Колиър. — Вие убедихте Милн, че Скот се нуждае от медицинска помощ. Или сте му помогнали съвсем съзнателно, или просто той ви е използвал.

— Тръгвам си, освен ако не ме арестувате.

— Би трябвало да го сторя — прекъсна я прокурорът. — Заради собственото ви добро.

— Все още ли не сте забелязали, че аз решавам какво е добро за мен? — тя прибра документите, обърна му гръб и пое към паркинга.

— Нина! — извика след нея той със строг глас.

Тя не му обърна внимание. Цяла вечност се тътри до колата си. Включи на скорост и тръгна, преди прокурорът да измисли още някакъв план за бъдещите й действия.

На път към дома Нина се обръщаше назад от време на време, за да провери дали не я следят. Боб беше с Андреа в задния двор. Двамата кастреха сухи клони от обсипания с бели, подобни на маргарити, цветове храст. Тя отведе Андреа настрани и й каза:

— Кърт е избягал.

Андреа се задъха и погледна към Боб, който продължаваше енергично да се бори с един дебел клон, покрит с изсъхнали листа.

— Хубава подпалка! — извика той.

— Какво искаш да направя?

— Ако той дойде тук, може да види Боб. Двамата толкова си приличат — Кърт ще го познае. Още не съм готова за това.

— Скот знае ли къде живеем?

— Знае името на Мат, а Мат е включен в телефонния указател. Андреа, полицията ще започне да го преследва с готово за стрелба оръжие. Трябва да напуснете къщата.

Андреа отговори:

— Ето какво ще направим. Ще се обадя на Мат, а след това до приюта. Ще заведа децата там и ще пренощувам с тях. Ще бъде по-безопасно, ако останат там.

— Идеално. Благодаря ти, Андреа. Някой ден ще ти върна тази услуга.

— Хайде да опаковаме някои неща в куфарите — подкани я Андреа. — Ето че директорката на приюта за жени, срещу които е проявено насилие, сама намира подслон в него. Клиентките ми ще решат, че това е доста смехотворно.

— Аз не мисля така. Хайде. Хайде да се залавяме за работа — рече Нина.

След петнадесет минути Андреа и децата тръгнаха към приюта. Нина се свърза със Сенди.

— Трябва ми Пол — каза тя.

— Той работи с Уиш. Ще се обадят в кантората в пет часа.

— Няма ли Пол клетъчен телефон?

— Отказва да използва подобни устройства. Твърди, че те причиняват тумори в мозъка и унищожават малкото останало спокойствие на земята. Какво ще предприемете във връзка с Кърт? Знаете ли къде се намира той?

— Предполагам — отговори Нина. — Когато се обади Пол, кажи му да дойде с колата до езерото Фолън Лийф, след това да тръгне по пътя, който следва южния му бряг. Щом стигне до хижите, да поеме по черния път към хребета Ангора. Уведоми го, че съм тръгнала натам.

— Кърт там ли е?

— Искрено се надявам, че не е — отвърна Нина. — Просто кажи на Пол да ме намери там.

— Очаквайте пристигането на Пол — каза Сенди.

— Кърт е мой клиент — продължи Нина. — Той не е опасен. Аз мога да го доведа обратно без никаква заплаха за сигурността си, ако успея да го намеря. Ала трябва да побързам — тя остави телефонната слушалка на мястото й, изтича в спалнята си, свали официалния си черен костюм, след това набързо облече джинси и фланелка и обу удобни обувки. Изненадана, че се поддаде на моментно обзелия я порив, Нина хвърли в багажника на колата една лопата.

29

— Къде е тръгнала? — извика Пол в телефонната слушалка.

— Няма нужда да крещиш — отвърна му Сенди, след което му обясни всичко. — Вземи и Уиш — добави тя.

— Защо не я спря?

— Тя ме прегази като пикап V–10 — отговори Сенди.

Съвсем добросъвестно изоставен без постоянни грижи с цел да обезкуражи походите на туристите в уикенда, ограденият с дървета път, следващ южния бряг на езерото Фолън Лийф, скоро след пресечката с шосето се стесни и остана само с едно платно. Докато се люлееше зад волана заради огромните ями по пътя, Нина се питаше как Кърт е успял да се добере до тази местност, отдалечена на няколко мили от главното шосе.

Как би могла да се досети какви са плановете му? Дори и в най-смелите си предположения не би могла да си представи, че той ще предприеме подобна стъпка, с която бе компрометирал изцяло и себе си, и нея.

Ако Нина въобще имаше някакъв късмет, той би трябвало да бъде в такси или в шофьорската кабина на някой камион, носещ се с главоломна скорост по шосе 50, прекосявайки щата Невада, на път към Юта. Беглец отпреди толкова години, сега Кърт отново щеше да напусне живота й, живота на сина й. Така тя и Боб щяха да заживеят както преди.

Не. Никога нямаше да бъде същото.

Тя познаваше Кърт достатъчно добре, известен й беше начинът му на мислене, знаеше къде ще отиде той. Вероятно щяха да му бъдат необходими някакви инструменти.

На завоя след магазина за хранителни стоки Нина зърна металния покрив на хижата, издигаща се сред гъста гора. До нея водеше черен път.

Пикапът „Бронко“ вдигна цял водопад от прах, докато Нина се добере до малко по-широко място край хижата. Там спря. Пътеката към хребета Ангора започваше наблизо. Беше застанала сред откритото поле встрани от пътя. От мястото си виждаше част от покрива на противопожарната станция, която се издигаше в самия край на пътеката. Напрягайки очи, разбра, че може да проследи отделни участъци от нея, които продължаваха нагоре по самото било.

Не забеляза никакво движение наоколо.

Вятърът шумолеше в клоните на дърветата. Далеч в небето се носеше самолет. Беше тихо. Много от тези самотни хижи бяха празни през делничните дни. Туристите идваха само през уикенда.

Нина се изкачи върху хлътналата веранда и се опита да завърти кръглата топка на входната врата. Нещо се счупи и тя я отвори. Вътре подът беше покрит с прах. Това веднага й подсказа, че в хижата нямаше никой.

— Кърт — прошепна тя. Усещаше присъствието му. Езерото Фолън Лийф, хижата с каменната камина…

В спомените й се промъкна страх. Припомни си какъв беше Кърт тогава — толкова красив с младостта и силата си. Целувките му, ръцете му… Сега не знаеше. Не знаеше. Защо бе тръгнала след него? За да го върне обратно при себе си ли? Или искаше да го види свободен — без стъклената стена, която стоеше между тях?

Навесът за инструменти на гърба на хижата беше посещаван наскоро от някого. Ръждясалият катинар на вратата беше разбит.

Нина отблъсна паяжините пред очите си и огледа старите инструменти, разпръснати по пода. Гребло. Пластмасова дъска за почистване на сняг. Мотика, окачена на един гвоздей. Мистрия без дръжка. Едно сравнително по-чисто място на пода показваше, че Кърт беше намерил инструмента, който му бе нужен.

Нина направи всичко възможно да сложи отново катинара на вратата на навеса, вдигна лопатата, която бе взела от дома, в дясната си ръка и измина с решителни крачки разстоянието от около двеста метра, отделящо я от началото на пътеката към хребета Ангора.

Слънцето надничаше между боровете. Въздухът беше изпълнен с чуруликане и плясък на птичи криле. Невидимите птици, дребните животни и насекоми си проправяха път сред гората, издавайки бодри звуци. Тя видя по пътеката различни отпечатъци от обувки, а след малко и отпечатъци от лапи на куче. Представи си как освободеното от нашийника куче се спуска стремително напред, изоставяйки бавния си двуног собственик. Нина спря. Чу как някой изсвирва рязко някъде далеч долу в ниските поляни около езерото.

Несвикнала с такива стръмни пътеки, Нина усети, че коленете й започнаха да треперят; беше изминала едва четвърт миля. Скоро забеляза, че храсталакът наоколо бе отъпкан, а на всеки петдесет-шестдесет фута имаше малки купчини от наскоро изкопана пръст.

— Кърт? — извика тя, ала не получи никакъв отговор. Даде малка почивка на коленете си и продължи напред.

Пътеката стана по-скалиста. Нина стигна до едно място, където се издигаха огромни гранитни блокове — обикновено избягваше подобни местности, защото мечките обичаха пещерите, образувани между камъните. Кърт наричаше убежищата на зверовете „мечи градове“… Споменът беше толкова ярък, че го усети как се спуска като прозрачна пелена над настоящето, насищайки гледката пред очите й с емоциите от миналото.

Чу звън на лопата, удряща се в камъка.

— Кърт!

Никакъв отговор.

— Кърт! Аз съм. Никой не ме придружава. Дойдох сама.

Шум от стъпки. Кърт се подаде зад гранитния блок, стиснал лопата в ръка.

Той я изтърва, махна ръкавиците от дланите си и протегна ръце към нея. Тя отново видя синкавия белег на мястото, където го беше засегнал куршумът.

Затича към него. Телата им се докоснаха. Двамата се притиснаха един към друг, Нина обви с ръце врата на Кърт, притисна глава към гърдите му и заслуша как тупти сърцето му, усещайки миризмата на пот и прах. Той помилва косата й.

— Кърт — прошепна тя. След миг повтори: — Кърт.

— Не се отдръпвай от мен.

— Няма.

— Обичам те.

Тя не отговори. Като лози от бръшлян, чиито корени се бяха вплели един в друг, те стояха, докосвайки се един друг. След това той я прегърна, притисна я към тялото си, вдигна я от земята и започна да я поклаща напред-назад, напред-назад.

Измина много време, преди да я пусне внимателно до себе си. Едва тогава Кърт прошепна:

— Сега имам всичко, което искам. Аз те прегръщах. Но…

— Открил си нещо, нали?

— Да.

— Покажи ми го.

Той я поведе през обраслата с треви поляна зад огромния гранитен блок, който Нина сега разпозна — беше го виждала във филма на Тери. Малък черен отвор, висок около осемнадесет инча, широк два фута се бе образувал на мястото, където масивният блок се опираше в други, по-малки скали. Кърт отново си сложи ръкавиците, които бе свалил по-рано.

Той пъхна ръка в отвора.

— Не се страхувай — каза и измъкна една дълга кост.

И късчета избелял плат, окъсани, вмирисани на плесен, мръсни. И още кости, много, много кости.

Череп, върху който все още висяха мръсни кичури руса коса.

Темара?

Тялото на Кърт се подпираше о скалата, надвесено над тъмната дупка, която той беше открил. След това мъжът продължи да копае с удвоени усилия, сякаш се страхуваше, че Темара щеше да остане изгубена навеки в пещерата. Ровеше трескаво в купчината от камъни, пръст и части от костите на момиче, открояващи се в сухата дупка, решен да завърши започнатото, съсредоточен до крайност в работата си, сякаш забравил, че очите на Нина наблюдават зловещата сцена.

Шокът, който бе преживяла при вида на костите, върна Нина към действителността.

— Кърт, спри! — извика тя. — Съдебният лекар трябва да види всичко това в неговия първоначален вид. Не докосвай нищо повече тук!

— Не мога да я изоставя тук — отвърна Кърт.

— Поседи до мен за минута. Моля те, позволи ми да поговорим.

Той погледна нерешително към костите, после сякаш силите му го напуснаха и той се строполи до нея. Нина осъзна, че той е крайно изтощен, на границата на припадъка.

— Как стигна дотук?

— Дойдох на автостоп до пътя край езерото — отговори той. — След това тичах. Знае ли полицията къде се намирам?

— Не. Ще ми се и аз да не знаех. Хубаво би било, ако не беше докосвал нищо.

— Бедната Тем. Не заслужаваше такъв край. Не възнамерявах да я изровя. Просто… след като я видях, просто не можах да я оставя така.

— Все още не знаем, че това е тя, нали? Искам да кажа, докато не направят проверка.

— Шегуваш ли се? Та аз й бях купил този колан, по дяволите.

Едва сега Нина забеляза сребърна катарама във формата на орлова глава, която Кърт стискаше в ръка. Той отново свали ръкавиците си, остави ги до лопатата и сложи катарамата върху равната част от скалата.

— Не мисля, че ще издържа повече — прошепна той. — Полудявам. Това са нейните кости, Нина.

— Постигна онова, което си беше поставил за цел. Сега трябва да се върнем обратно.

— По-добре да ме застрелят и да приключа с всичко това. Така за теб също ще бъде по-добре. Искам да те прегърна още веднъж.

Те се притиснаха един към друг. Нина се чувстваше объркана от всичките черти, които откриваше у себе си: беше майка, адвокат, любима, изоставена.

— Ще те закараме обратно. Бързо. Ще спасим положението — прошепна тя.

— Няма да се върна назад. Моля те, опитай се да разбереш. Не мога.

— Ще се страхуваш до края на живота си. Това е истински ад.

— По-добре, отколкото в проклетия затвор.

— Не губи надежда. Моля те… Трябва да ти кажа нещо… — Тя осъзна, че той щеше да си отиде, и инстинктивно притегли главата му към себе си. Кърт започна да я целува — бузите, носа, челото, влажните й очи. Устните му докосваха нейните и бяха топли, меки, притискаха се по-горещо, тялото й се отпусна до неговото. Нина отвори очи и погледна в неговите. Времето престана да тече. Те се целуваха край езерото Фолън Лийф и скоро щяха да се оженят…

— Трябва да тръгвам — прошепна той и отдръпна глава. След миг щеше да се изправи и да направи първата крачка, която щеше да го изведе завинаги далеч от нейния живот…

Пол скочи от храстите и блъсна Кърт далеч от нея. За миг Нина застина на мястото си, неспособна да разбере какво става пред очите й.

Двамата мъже се вкопчиха един в друг, завъртяха се към една скала, главата на Кърт се блъсна в камъка, ала той успя да отблъсне Пол встрани. Олюлявайки се, Кърт се опита да се изправи, ала не успя. Пол сграбчи краката му и отново го събори на земята. Лицето му беше изкривено от гняв.

— Престанете! Престанете! — извика Нина. Кърт натисна главата на Пол между два камъка. Тя усети, че започва да крещи. Едва сега забеляза, че Уиш стои зад купчината кости, размахвайки револвера на Пол в ръка, и вика с все сила на двамата мъже да прекратят схватката.

Кърт вдигна камък над неподвижното тяло на Пол. Нина изкрещя:

— Не! — Той я чу, обърна се към нея и я погледна уплашено. Пол се измъкна и светкавично се изправи.

Този път Кърт нямаше никакъв шанс. Детективът се втурна стремително срещу него и двамата отново се вкопчиха един в друг. Пол притисна противника си към земята и стовари юмрук в лицето му.

Уиш стърчеше като парализиран. Пистолетът висеше безсмислено в ръката му. Струйка кръв потече по лицето на Кърт.

Детективът се готвеше да нанесе още един удар в лицето на поваления си противник. Нина вдигна тежък камък, скочи върху широкия гръб на Пол и го удари по тила. Той изсумтя и падна по гръб на земята със затворени очи.

— Убихте ли го? — извика Уиш и изтича до тях. Кърт бавно се надигна, разкопча разкъсаната си риза и я вдигна към лицето си.

— По дяволите — изруга едва чуто Пол от земята. — Май че тази жена наистина ме утрепа. — Той се опита да вдигне глава и Нина му помогна да седне. — Какви са тези кости? — попита Уиш.

Нина се приближи към тримата мъже, ала Пол я предупреди, без да откъсва нито за миг поглед от Кърт:

— Стой далече от него.

— Ще поговорим по-късно — каза тя. — Ти с микробуса ли дойде? Помогни ми да отмъкнем тези двамата до него. — Пол изстена. — Отиваме в болницата „Боулдър“. Уиш, помогни на Кърт да се изправи. Дай ми пистолета — може да застреляш някого по невнимание. Хайде, помогни му да стане! Мини пред него, а аз ще помогна на Пол.

Сега щяха да върнат Кърт обратно в затвора. Почти му се беше удало да избяга, ала те му попречиха, отново промениха бъдещето му. Тази отговорност беше зашеметяваща. Защо го беше проследила дотук? Нима с тази своя постъпка не беше прочела тежката му присъда?

Кърт се бе облегнал върху Уиш и куцукаше бавно надолу по пътеката. Той не поглеждаше към Нина, дори не направи опит да побегне към гората. Ако го бе сторил, Нина може би щеше да му позволи да избяга. Никога не би могла да разбере как щеше да постъпи в такава ситуация. Кърт вървеше бавно и се опитваше да изтрие лице с разкъсаната си риза.

30.

— Едва не счупи носа на Кърт — каза Нина, сядайки на стол до болничното легло на Пол следващия следобед. Детективът изглеждаше добре, макар че тилът му бе овързан с бинтове. Той сега й показваше новата си превръзка.

— Ти едва не ми пръсна мозъка — заяви Пол. — Съвсем малко ти оставаше да го сториш наистина. Ще ме изпишат днес, в края на работното време.

— Нима има мозък в главата ти? — попита Нина. — Не съм забелязала.

Пол видя израза на лицето й и тонът му загуби известна част от веселостта си.

— Нека да обсъдим случая от моя гледна точка. Той беше избягал от затвора. Бягството кара останалите да си мислят, че той е виновен. Полицията го преследва. Обикновено стрелят по бегълците и техните съучастници. Той застрашаваше живота ти. Ти не ме изчака. Видях го, че те беше сграбчил и…

— Не трябваше да се нахвърляш върху него. Нали имаше пистолет? Искаше да го набиеш. Беше ядосан, затова реши да му дадеш добър урок. Та той е човекът, за когото работиш. Какво ти става?

— Щом заговори за това, нека подчертая, че работя за тебе. Между другото, той започна ли да изплаща сумите, които ти дължи?

— Не искам да се въртиш непрекъснато около мен, да се нахвърляш срещу клиентите ми, държейки се като горила. Наех те да разследваш случая.

— Хайде, хайде, Нина! Аз те обичам. Опитвам се да се грижа за тебе!

— Любов — възкликна Нина. — Глупчо. И двамата сте глупаци — тя протегна ръка и помилва челото му.

— Имаш този лош навик… да привличаш всички неприятности около себе си — заяви Пол и потрепера от болка, правейки опит да се изправи на лакът.

— Какво искаш? Да извикам ли медицинската сестра?

— Искам да се наведеш, да ме целунеш и да кажеш: „Ти си моят герой.“ Моля те. — Очите му се спряха в нейните. Изразът на лицето му беше като на малко момче, смешно нелеп за здравото му, космато мъжко тяло. Тя се наведе и докосна целомъдрено бузата му с устни, ала той бързо обърна глава, устните му намериха нейните — плашещи, горещи, пълни с желание.

— Ммм — измърмори детективът. — Жена от каменната ера удря един мъж по главата, завлича го в бърлогата си и извършва с него отвратителни неща.

— Млъкни, Пол. Ти наистина си пещерен човек. Преминаваш всякакви граници.

— Добре, добре. Съжалявам, че се поувлякох. Може би трябваше да го оставя да избяга — рече Пол. — Случаят можеше са приключи и така, макар че вероятно щяха да те напъхат в затвора като съучастник на бягството му.

— Ще ми се никога да не бях ходила там. Нямах време да обмисля всичко.

— Не че искам да сменя темата на разговора, но какво ще правим сега? Уволняваш ли ме?

— Сега се нуждая още повече от помощта ти. Но предполагам, че ще напуснеш само ако те уволня.

— Ще остана да работя за тебе, ако искаш. Бездруго той отново попадна на мястото, където би трябвало да бъде, докато всичко се изясни. Някой трябва да бди над живота ти, а аз съм най-добрият. Какво казва той?

— Остави ме аз да реша как да продължим.

— Той направо си изпроси боя — заяви Пол. Нина си помисли: „Не е необходимо двамата да се харесват.“ Тя имаше нужда от Пол. Кърт имаше нужда от Пол. Затова тя не продължи повече на същата тема.

Вместо това каза:

— Той е зле психически, Пол. Най-безопасното място за него сега е в Плейсървил. Сякаш трябваше да намери Темара, за да разбере, че онова, от което най-много се е страхувал, е истина. Наистина се оказа така. Струва ми се, че Кърт вече не се интересува какво ще му се случи в бъдеще. Много се тревожа за него.

— Казвах ти преди, ще го повторя и сега — подхвана Пол. — Личният ти ангажимент към този случай е прекалено голям. Не обвързвай емоционалното си състояние с този безотговорен човек.

— Опитвам се да остана безпристрастна. Трябва да се държа именно така.

— Ще обвинят ли Скот в убийството на Темара Суит?

— Ами… тази сутрин се обадих до кабинета на областния прокурор и разговарях с Колиър Хелоуел. Все още е рано да се каже, ала мисля, че на настоящия етап Хелоуел не разполага с достатъчно доказателства. Това убийство е било извършено преди дванадесет години. Сутринта разговарях с Хелоуел. Ако предположението ми е правилно, той няма да възбуди съдебно преследване срещу Кърт и няма да предяви обвинение към него за убийството на Темара Суит.

— Това е добре, нали? Защо тогава изглеждаш толкова мрачна? — попита Пол.

— Защото мисля, че той ще извърши много по-умна съдебна маневра. Ще използва веществените доказателства, за да обвини по косвен начин Кърт в убийството на Темара.

— Мислех си, че това не е прието. Искам да кажа: посочваш някой човек, който може би е убил някого преди години. След това правиш извода, че той е лош тип, който по всяка вероятност е извършил и убийството отпреди два месеца.

— Взето като цяло, това е съвсем вярно. Нямаш право да използваш доказателства от предишно престъпление, за да убедиш съдебните заседатели, че човекът притежава лош характер или предразположение към извършване на нови престъпления. Но общото правило има множество изключения. Едно от тези изключения гласи: доказателства от извършено в миналото престъпление могат да бъдат използвани, за да покажат мотива на друго престъпление, извършено впоследствие.

— Какво от това?

— Струва ми се, че сега теорията на обвинението е следната: Кърт е убил Темара. Тери е направила филм за нея, задълбаващ прекалено много по темата, разкривайки някои истини. Кърт я е убил, за да спре разпространението на филма. Така убийството на Темара се превръща в мотив за убийството на Тери.

— Но филмът не посочва Скот като убиец!

— Но по всяка вероятност хвърля съмнение над него с разговорите за тайнствения приятел на Темара Суит. Между другото, Хелоуел ми съобщи, че доктор Клозън, съдебният лекар, е направил незабавно аутопсия. Според него останките от тялото потвърждават, че смъртта е настъпила преди години, макар че не е бил в състояние да определи точно времето, когато е настъпила смъртта. Според него Темара е била застреляна два пъти в таза — точно там, близо до скалата. Дори са намерили калъф на пушка с калибър 30–06.

— Само не ми казвай, че пушката е с марка „Ремингтън“ — намеси се Пол.

— Да. Което би могло да уличи както Тери, така и Кърт. Проблемът е там, че не мога да позволя на Колиър да разговаря с Кърт. Прокурорът сигурно мисли, че само убиецът би могъл да отиде на онова място и да изкопае останките от жертвата. Както и да е, Колиър никога няма да повярва, че Кърт се е изкачил до хребета само защото някаква скала от филма му се сторила позната.

— А ти вярваш ли в това?

— Снощи отново гледах филма. Завоят по пътеката беше същият, квадратната бяла скала изглеждаше точно по същия начин. Аз не бих могла да направя тази връзка, но Кърт… той се чувства в гората както в града. За него скалата е била като светофар на ъгъла на някоя улица.

— Това отново ни връща към хипотезата за Тери Ландън — изтъкна Пол. — Никой не знае къде се е намирала тя в нощта, когато е умряла Темара Суит. Проверих. Дори не са я разпитвали. Тери е познавала Темара, защото градът е малък, и двете обичали да посещават вечери, посветени на поезията, и други такива мероприятия, свързани с изкуството. Не са се движели заедно и никой не би помислил, че Тери Ландън знае нещо по случая.

— Разбира се, ние знаем от Кърт, че Тери направила първото си посещение при него скоро след изчезването на Темара. Тук полицията е лишена от преимущество. Изминали са дванадесет години и единственият жив човек от тримата не разговаря с тях.

— Добрата стара Добавка пет към конституцията — изтъкна Пол. Подсъдимият затваря уста и никой не може да го накара да говори.

— Не подлагай на съмнение конституцията — възрази Нина. — Добрата стара Добавка пет осигурява важна защита срещу посегателствата на държавата над личността.

— И понякога виновните излизат на свобода.

— Все още разсъждаваш като ченге, Пол.

— Да. Затова съм толкова добър като детектив, осигуряващ защитата на обвиняемия — заяви Пол. — И тъй като заговорихме за това колко съм блестящ, нека те уведомя, че старите ми приятели, ченгетата, пристигнаха тази сутрин, за да вземат от мен свидетелски показания относно събитията вчера. Внимателно им обясних, че те е осенила безумна идея къде би могъл да се намира Скот, а не си искала да ги безпокоиш. Случайно си се намирала в този район, отишла си да провериш дали предположението ти е вярно, използвала си цялото свое красноречие да убедиш Кърт да се върне обратно и си оставила съобщение за мен да дойда въоръжен, просто за всеки случай, и тъй нататък, и тъй нататък. Откачих те от въдицата на полицейското преследване. Дори осигурих малка почивка на Кърт. Заявих: „Господа, по това време аз не осъзнавах, че Скот е дал съгласието си да се предаде доброволно.“ Записах показанията си на касета. Тя се намира под завивките ми.

— Благодаря — отвърна му разсеяно Нина.

— Няма ли да пъхнеш ръка под завивките ми, за да намериш касетата? — попита Пол с изкусителен глас и смъкна одеялото до кръста си.

— Дай ми проклетата касетка. Трябва да тръгвам.

— Добре. Ще имаме много време да я разучим под завивките по-късно.

— Пол.

Той й даде касетката.

— Не се притеснявай толкова. Ако Скот е невинен, ще успеем да го измъкнем. Обикновено справедливостта възтържествува в края на всеки процес.

— Чувала съм това неписано правило. Аз… съжалявам, че те ударих, Пол.

— Прощавам ти. Съжалявам, че набих приятеля ти.

— Не мога да ти бъда благодарна за това.

— Ти отвръщаше на целувките му.

Този път Нина не отговори. Тонът на Пол звучеше шеговит, ала той се чувстваше наранен и го заявяваше пред нея.

Детективът се вдигна на лакът, за да проследи с поглед как Нина си отива. Тя вече бе пристъпила към отворената врата, когато един униформен полицай се изправи на пътя й, стиснал папка с документи в ръка. Той каза:

— Извинете, госпожо. Извинете. — Тя зачака ядосано, мислейки си както една от героините на Дороти Паркър[1]: „Какво, по дяволите, пак искат от мен?“ Полицаят размаха някакъв лист хартия в ръка и тъй като Нина не го взе веднага, той го напъха в дланта й.

— Предадох ви каквото трябваше, госпожо — бързо изрече полицаят. — Ако имате някакви въпроси, обърнете се към Колиър Хелоуел. Призована сте като свидетел в процеса на Кърт Скот.

Пол се разсмя, забелязвайки израза на лицето й. Полицаят също се усмихна, отмина Нина и се приближи до леглото на детектива.

— Господин Ван Уегънър, предполагам? — каза той, измъкна втори лист хартия, който Пол взе, без да престава да се усмихва.

— Хей! — извика детективът.

— Желая ви приятен ден — заяви полицаят.

* * *

След като напусна болницата, Нина закара Боб и братовчедите му на плажа, където стигаше булевард „Ски Ран“. Там Мат развиваше бизнес през летните месеци — закрепяше парашути на гърба на туристите и след това пореше повърхността на езерото с моторница, а те летяха в небето над него.

Пестенето на електрическа енергия през летния сезон означаваше, че осветлението се пуска едва в осем часа вечерта. Мат тъкмо инструктираше четирима японски туристи как трябва да сложат предпазните жилетки, свързани с парашута и с дълго въже от лодката. Един след друг те затичаха по плажа, Мат запали моторницата, а те се издигнаха на неколкостотин фута над езерото Тахо, летейки сред оранжевия залез.

Докато Мат разговаряше с туристите, Нина нагази в студената спокойна вода и поплува в езерото за пръв път това лято, плъзгайки се през вълните от розова и оранжева светлина. Най-сетне се умори, обърна се по гръб и погледна назад към плажа. Тя беше единственият плувец във водата. Хората на брега изглеждаха като едва видими силуети. Залезът беше изтрил линията между езерото и небето, затова й се струваше, че се носи във въздуха. За няколко минути Нина забрави тревогите си и се отпусна в прегръдката на водата.

След това слънцето се плъзна по склоновете на планината и езерото стана тъмновиолетово. Тя бързо доплува до брега, зави се в дебела хавлиена кърпа и се изтегна на одеялото върху пясъка. След това похапна заедно с децата от сандвичите, наслаждавайки се на топлата лятна вечер. Поведението на Боб отново изглеждаше нормално, Нина се надяваше, че последните тревожни новини не бяха повлияли на настроението му.

Успокоена, Нина наблюдаваше как Мат проверява предпазната жилетка на единствената млада жена в групата, а след това отново се качва в моторницата. Лодката започна да пори водите на езерото, жената полузатича към водата, притискайки тяло с цялата си сила към предпазната жилетка. Парашутът изсвистя и се отвори зад нея. Точно на брега краката й се откъснаха от земята, сякаш беше станала някаква магия. Трицветният парашут се издигна грациозно във въздуха, краката на малката фигура под него все още продължаваха да се движат енергично, сякаш се стремяха да се отблъснат още по-нагоре. Мат погледна назад, за да се убеди, че всичко с момичето е наред, след това отново съсредоточи вниманието си върху управлението на лодката.

„Добрият ми по-малък брат“ — помисли си Нина. Припомни си как Мат я бе приел миналата година, как се бе държал като истински баща на Боб, как й бе предложил подслон в своя дом. Беше постигнал много почти от нулата. Не бе имал достатъчно средства за обучение в колеж, никой не му бе давал нито цент. Беше спечелил мястото си под слънцето, комбинирайки изобретателния си ум с упорита работа. Огромната му любов към съпругата и децата беше сложила край на безцелността и негативизма, които го измъчваха до двадесет и пет годишна възраст, преди да се пресели в Тахо.

Хората на брега наблюдаваха моторницата. Парашутът беше достатъчно високо и улавяше последните ярки лъчи на невидимото слънце. След това лодката смени посоката и отново пое към брега. Бавно, съвсем бавно Мат започна да намалява скоростта, момичето започна да се спуска надолу и падна в морето, а братът на Нина я изтегли на борда и след това я доведе до брега. Той се зае да сгъва парашутите в сгъстяващия се мрак, Нина опакова вещите на децата и им помогна да съберат отпадъците. Почивката й свърши. Отново трябваше да застане на поста си. Мат щеше да завърши работата си тук, след това щеше да вземе Андреа от приюта. Той и Андреа бяха запланували да вечерят късно в някой ресторант край брега.

По-късно, разхождайки се в затоплената къща в стария си копринен халат, Нина затвори прозорците здраво и спусна завесите. Опасенията й отново започнаха да се завръщат. Имаше чувството, че нещо я дебне отвън, макар че когато погледна през прозореца, видя единствено звездите и тъмните очертания на дърветата.

Когато беше проверила всичко и се убеди, че нищо не ги заплашва у дома, тя излезе в коридора и се отправи към детските спални. Провери момчетата и видя на оранжевата светлина на луната, каквато имаше още само във филмчетата за семейство Флинтстоун, че Боб бе все още буден. Той тихо мърмореше нещо на своя тюлен. Трой кихна на съседното легло.

— Лека нощ, сине — каза тя и понечи да затвори вратата.

— Мамо? Имам един проблем — прошепна той. — Свързан е със случая, по който работиш.

Нина се готвеше да му каже, че е време за сън. Беше късно, трябваше да обмисли още толкова неща…

— Може ли да поговорим за моя баща?

Гласът му беше толкова тих и нежен.

— Добре — отговори тя.

— Кога мога да го видя?

Нина бавно отвърна.

— Не веднага. Може би след процеса. Ще видим.

— Страхуваш ли се от него?

— Не.

Трой се обърна на другата страна, смъкна завивките си и млясна с устни насън.

— Това е хубаво. Ще спечелим ли?

— Не зная, сине.

— Не разбирам онази жена Тери. Как са я убили, мамо?

Нина го остави той да води разговора, отговаряйки на въпросите му. Започна да му разказва за съседа, който беше заявил, че е видял Кърт в нощта, когато Тери била застреляна, ала Боб я прекъсна:

— Тя идва в училището, мамо. Една седмица преди това. С нея беше и онова голямо, черно куче. Мисля, че беше дошла специално, за да разговаря с мен. Зададе ми страшно много въпроси за времето, когато бях отишъл да търся своя баща.

— Така ли? Значи си разговарял с нея в училище? Но ти не бива да разговаряш с…

— Но тя не беше непозната! Запознах се с нея в твоя кабинет. Тогава Тери каза, че е твоя приятелка. — Нина още не беше успяла да го засипе с цяла лавина от въпроси, когато Боб протегна ръка и я сложи върху устата й. Никога по-рано не беше правил така. Постъпката му постигна желания ефект — Нина не успя да изрече нито дума.

— Чакай, мамо. Искам да разбера точно коя нощ тя е била… нали разбираш… — Той махна ръката си и я остави да му отговори. Лицето му изглеждаше много измъчено.

— На тридесети март. Малко след като Пол те намери, а аз те доведох от Кармел.

Боби изплака:

— О, не.

— Какво? Какво има, Боби?

— Точно същия ден телефонът звъня след вечеря, помниш ли? Аз вдигнах слушалката, после ти казах, че никой не се е обаждал.

— Значи тя се е обаждала вкъщи? — Нина не успя да пропъди тревогата от гласа си. — Защо не си ми казвал за това?

— Тя попита за баща ми. Той беше едно от нещата, за които не можех да разговарям с тебе. Струваше ми се, че трябва да действам сам.

Гласът му беше слаб, сякаш всеки миг щеше да заплаче. Нина изрече успокоително:

— Ш-ш-ш, всичко е наред. Хайде, разкажи ми, сине. Обещавам ти, че няма да ти се разсърдя.

— Тя каза: „Боби?“ Много се зарадва, че отговорих аз, а не някой друг, после добави… — Момчето стисна ръката на майка си, сякаш едва осъзнаваше какво бе направило с това, че не бе споделило с нея. В бързината Боб бе започнал да заеква: — Тя каза: „Баща ти дойде тук да ме посети. Той много иска да те види…“

— А ти какво направи?

— Аз се измъкнах от къщи и си взех велосипеда, след като всички заспаха, също както преди. Трябваше да направя така, мамо! Той е мой баща!

— Добре, добре, слушам те…

— Отидох до къщата й на улица „Койот“. Портата беше отворена. Лампата беше запалена в малката сграда до пътеката. Оставих велосипеда си на земята и тъкмо щях да вляза, когато усетих, че някой бе сложил ръка на рамото ми! Ако бях на колелото си, нямаше да му се дам! Беше вуйчо Мат, мамо. Той ми взе колелото и ме хвана за ръка. Дори не можеше да крещи, толкова беше ядосан. След това заобиколихме къщата и се върнахме при камиона му. Той ме накара да остана в шофьорската кабина. Заключи ме и каза, че ако се измъкна навън, щял да ме спука от бой!

След това тръгна някъде. Нямаше го само няколко минути. После отключи вратата на кабината, тръгнахме бързо по пътя и се прибрахме у дома.

— Значи така и не си влизал през портата? Погледни ме! Не си ли влизал през портата?

— Не. Повярвай ми, мамо. Не успях да стигна дотам.

О, благодаря ти, благодаря ти, Мат. Ти спаси глупавото ми момче… и аз не зная от какво…

Но защо Мат не й беше разказвал за това? И какво е правел по това време там?

— Вуйчо Мат ми докара велосипеда. Разговаряхме за глупавата ми постъпка. Той ми каза, че онази жена е лъжкиня и че можела да ме нарани. Баща ми въобще не е бил там. Вярно ли е това, мамо?

Нина хвана сина си за раменете и го разтърси.

— Защо не ми каза! Защо!

— Исках, но вуйчо Мат ми каза, че той щял да разговаря с тебе! Ох, причиняваш ми болка! — Тя го пусна и момчето падна на леглото.

Беше й необходима цяла минута, докато дойде отново на себе си. С най-твърдия тон, на който беше способна, Нина изрече:

— Слушай, Боб. Радвам се, че ми каза всичко това. Ще ми се да го беше направил по-рано. Ще разговарям с вуйчо Мат, когато той се прибере у дома, и ще изясним всичко това.

— Хайде, стисни ме още веднъж, наистина го заслужавам — измърмори Боб. Нина го пусна и се изправи. В очите му проблясваха сълзи. Той притисна плюшения тюлен до бузата си.

Той беше просто едно дете със своята играчка.

— Ще изясним всичко това — повтори Нина. — Не се тревожи, сине.

Боб дръпна одеялото към брадичката си. Беше се успокоил. Тя провери още веднъж прозореца, след това излезе от стаята с разтуптяно сърце.

[1] Дороти Паркър — американска писателка, съвременничка на Хемингуей — бел.пр. ↑

31.

Когато Мат и Андреа се прибраха у дома, Нина бе подредила папките с документи върху масата в кухнята. Заедно с тях в стаята се промъкна и студен полъх от нощния въздух. Двамата се държаха за ръце, Андреа се смееше, Мат се бе наклонил леко на една страна, защото тя се бе отпуснала изцяло върху него.

Мат погледна Нина и каза:

— Андреа, ще отидеш да си легнеш, нали?

— Какво ще кажеш за мъничка чаша скоч преди това? — попита предизвикателно тя, опитвайки се да го погъделичка по кръста. — Не искам да кажа, че без него няма да мога да заспя.

Той се освободи от прегръдката й и каза:

— Ще дойда при тебе след малко. Нина и аз трябва да поговорим.

— Не мога ли и аз да слушам?

Нина отвърна:

— Защо не? Помежду ни няма да има повече тайни, нали така, Мат?

— Защо не излезем на верандата? Тук е задушно — предложи Мат.

— Нека разговаряме тук. Не ми се ще да излизам навън — отговори Нина.

— Боиш се от зли духове? Безпочвени страхове!

— Оставам тук. А сега ми кажи истината, малки братко. Вече разговарях с Боби.

— Това е очевидно — каза Мат. — Мисля, че наистина имам нужда от питие. — Той се приближи към шкафа над печката и се върна с чаша уиски, която пресуши на един дъх.

— Сигурно наистина е лошо — отбеляза Андреа. — Последния път, когато направи така, мислеше, че един от клиентите ти е умрял горе на парашута, преди да се приземи. — Тя изтегли един стол към себе си и седна на него.

— Исках да ти разкажа веднага, Нина, но ти все бързаше за някъде. Пое случая, преди да успея да ти обясня — заговори Мат, застанал до шкафа.

— Ти не обичаш да приказваш за неприятни неща, Мат. Помниш ли, когато мама и татко се разделиха? Нито ти, нито аз говорехме за това. Преструвахме се, че всичко е наред, а всъщност беше ужасно. Тогава известно време вземаше наркотици, помниш ли?

— А ти започна да спиш с всичко живо, което ходеше на два крака — отвърна Мат. Той отново се приближи до шкафа и този път се върна с цялата бутилка. Беше облечен в карирани шорти и памучен пуловер с качулка, изразителното му лице с фини черти беше загоряло. Имаше сините очи на майка им и буйната коса на Харлан.

— Нина, скъпа, изглеждаш така, сякаш си загубила най-добрия си приятел — отбеляза Андреа.

— Сигурно си много смела, за да се държиш така като че аз съм причината за проблемите ти — каза Мат. Той сложи бутилката на масата, отново седна и преметна крак върху крак. Изразът на лицето му беше познат на Нина. Предизвикателен. Тя си припомни как преди години родителите им бяха решили да пропъдят кучето им, а Мат избяга с него и се скри в гаража на госпожа Филдинг. Тогава той беше на единадесет години, а тя на тринадесет. Тя знаеше къде може да намери бегълците. Лицето на Мат тогава беше същото. Нина му бе казала да се прибира у дома, а той отговори, че по-скоро ще избяга чак в Албъркърк.

— Разкажи ми какво се случи през онази нощ, Мат. Трябва да зная.

— Да, трябва — той започна да говори. В началото тонът му беше колеблив.

Боби разказал на Мат за Тери в същия ден, когато тя го посетила в училище. Казал му за кучето, за онова, което тя приказвала, и Мат решил да се справи сам с положението. Не искал да отиде при Нина, взел решение да я защити, да й спести тревогите, защото всичко му изглеждало твърде безобидно. Той смъмрил Боб и го предупредил да стои надалеч от Тери. След това започнал да наблюдава племенника си.

Няколко дни след инцидента в училище Мат дочул разговора на Боб по телефона.

— Вече научихме, че времето за лягане не е никаква пречка за момчето — продължи разказа си Мат. — Затова го наблюдавах и през нощта. И наистина, малкият глупчо се измъкна от леглото и излезе на пръсти през кухненската врата. После се качи на велосипеда си и потегли. Бях изумен, ала навлякох панталоните си, изтичах до камиона и го проследих с угасени фарове.

— Нищо, което прави той, вече не може да ме изненада — отбеляза Андреа. — Ще ми се и аз да пийна нещо. — Тя си наля уиски в чашата, която Мат беше оставил на масата, и го изпи. — Добре, вече се чувствам по-силна — добави тя.

— Продължавай, Мат — подкани го Нина.

Първото нещо, което му дошло наум, било да спре Боб още преди момчето да е изскочило от верандата, ала след това решил да научи всичко. Боб се спуснал надолу по хълма с велосипеда, огряван от луната, а вуйчо му в продължение на няколко мили го следвал отдалеч по улицата „Пайъниър Трейл“ към местността Мейърс.

— Боби обича географските карти — отбеляза Нина. — Сега той вероятно може да се оправи с по-голяма лекота в Тахо, отколкото ние.

— След завоя пое по улица „Койот“, слезе от велосипеда и започна да го бута нагоре по хълма. Аз също завих и продължих известно време по същата улица. След малко паркирах и изтичах да видя какво прави Боб. Едва не го изтървах. Беше оставил колелото си при дърветата, очевидно не искаше да разберат, че е пристигнал там. Боб отвори портата, някакво куче се втурна към него, ала не му създаде никакви проблеми. След това пое нагоре по пътеката към малката самостоятелна постройка, която се виждаше недалеч от портата. Изтичах след него и го сграбчих за раменете.

Взехме велосипеда, след това го заведох до камиона. Накарах го да се качи в шофьорската кабина и му казах:

— Всичко свърши, независимо какво си смятал, че правиш. Остани тук. Ще се върна веднага. — Заключих го в кабината. Той дори не помръдна, знаеше, че си е навлякъл достатъчно неприятности. Кипях от яд. Върнах се обратно да проверя какво става.

— Наистина ли? — прекъсна го Нина. Мат я изгледа неразбиращо.

— Нима мислиш, че те лъжа?

— Значи остави Боб жив и здрав в шофьорската кабина?

— Да! Нали тъкмо това ти казвам! Искаш ли да чуеш какво стана след това или не?

— Не ми позволявай да те прекъсвам — каза Нина.

— Ала ти не влезе отново през портата, а отиде при камиона и се върна у дома — предположи Андреа.

— Ще ми се да го бях сторил, за Бога — рече Мат. — Отидох в студиото, ала тя беше сложила тъмни завеси или нещо друго от плътна материя върху прозорците, така че не можах да видя нищо. Заобиколих постройката през дърветата и забелязах задната врата. По това време не знаех каква е тя, ала познавах черното куче, затова се досетих, че е същата жена, разговаряла с Боб в училищния двор. Имаше си куче пазач. То пък искаше да ме оближе навсякъде, докато не ме накара да се предам.

Не разбирах нищо, Нина. Жената просто беше позволила на момчето да си поиграе с нейното куче — нима в това имаше нещо лошо? Ала не можех да си представя каква история е съчинила, за да го примами на онова място сред гората, нито пък знаех какво иска от него. Гневът ми нарастваше с всяка изминала секунда. Реших да й кажа да остави намира племенника ми.

Завъртях топката на задната врата, тя се оказа отворена, затова влязох.

Андреа, която най-сетне осъзна в каква посока се развива историята, поклати глава.

— Спри, Мат. Веднага спри! Отиваш прекалено далеч! Ще те принудят да дадеш показания срещу Скот — Мат нищо не каза, само поклати глава, затова тя се обърна към Нина: — Нина, не му позволявай да прави това. Не го карай да се изправи срещу бащата на Боб!

Нина каза:

— Нека чуем края на разказа му. — Тя опря лакти върху кухненската маса и подпря брадичката си с длан. Мат си наля още едно питие. Лицето му беше поаленяло.

— Лампата на верандата отпред беше запалена, ала вътре цареше пълна тъмнина — продължи той. — Тя гореше тамян. Чувах шум, наподобяващ работата на електронна апаратура, отдясно виждах няколко червени светлини. След това чух острия й глас в мрака:

— Кой по дяволите си ти?

Отговорих й:

— Запали осветлението. Искам да разговарям с вас. Аз съм вуйчото на Боб.

— Дявол да го вземе, наистина си този, за когото се представяш — отвърна тя, ала не направи никакво движение. Очевидно нямаше намерение да запали лампата. Струваше ми се, че тя ме вижда, а аз нея — не. Очите й бяха привикнали с мрака. Чувствах се застрашен, разбираш ли, Нина?

— Продължавай — подкани го Нина. — Разкажи ни края на историята.

— Боб се намираше на сигурно място в шофьорската кабина — каза Мат. — Реших да се измъкна оттук. Но тя ме попита: „За какво искаш да говориш с мен?“ Отговорих й: — Искам да оставите Боб намира. Дръжте се настрана от него, в противен случай лично аз ще се занимая с вас.

Тя ми отговори с много хладен тон:

— Той е отвън, нали? Дошъл е да види баща си. Не можеш да му попречиш.

Попитах я защо, а тя отвърна:

— Защото днес съм организирала малка семейна среща. Всеки момент ще дойде и баща му, за да се присъедини към веселбата. Значи Боби е навън? Сега се движи бавно, бавно. Ще отидем да го доведем — тя се приближи към мен и едва сега видях, че е насочила пушка срещу гърдите ми.

Странно, но тогава въобще не се уплаших. Все още ми се струваше, че мога да се измъкна оттам. Мислех си, че ще се отърси от обзелата я мания и ще ме пусне да си вървя. Тя направи знак да изляза навън. Едно тогава зърнах очите й. Никога не съм виждал подобен израз в очи на жена, Нина. В очите й ясно се четеше, че е готова да ме убие. Имаше неконтролируема, бясна, сляпа жажда за кръв.

Притихнала, пребледняла, потресена, Андреа слушаше внимателно гласа на Мат и се взираше в Нина.

— Не се подчиних. Обърнах се и тръгнах към задната врата, но чух изщракване — беше вдигнала предпазителя на пушката. Тя ми нареди: „Хайде. Отиваме да го доведем.“ Ала тогава някой почука на входната врата. Чувствах присъствието й зад гърба си, дулото на пушката, опряно в ребрата ми. Тъкмо в този миг си помислих, че иска да ме застреля, ала се боеше, че човекът отвън ще я чуе. Наблъска ме в един шкаф, прикрепен неподвижно към едната стена, близо до задния вход, след това много тихо затвори вратата на шкафа. Чух я, че подрънква с някакви ключове, а след това се занимава с ключалката. Неизвестният посетител отново почука на входната врата. Тя ме заключи и изсъска:

— Една дума и ще ви убия и двамата.

Какво, по дяволите, бих могъл да направя? Проверих шкафа — от него можеше да се излезе само през вратата. Измъкнах швейцарския си войнишки нож и започнах да човъркам ключалката, целият в слух. Тя разговаряше с някакъв мъж, когото тогава не познавах. Ала предположих, че именно той бе човекът, когото тя наричаше бащата на Боби.

Мат спря. Нина го докосна леко с ръка.

— Хайде — каза тя. — Разкажи ни всичко докрай.

— Те проведоха… буквално сюрреалистичен разговор. Тя му каза, че ще му съобщи някои неизвестни нему неща и ще го запознае със сина му. Искаше да създаде „подходящ контекст“ на казаното от нея.

Започна да приказва с високопарни фрази за някакво бебе. Заяви, че виновният бил той. Измамил я, накарал я да го роди, а всъщност никога не я обичал. Мъжът се опитваше да я прекъсне. Каза, че всичко било измислица, той нямал друго дете, тя била жестока кучка, било му писнало от нея, затова тя трябва да се махне по-далеч от тебе и от него. Бях твърде шокиран, когато чух името ти в този ужасен спор, Нина.

Андреа изрече тъжно:

— О, Мат.

— Тя губеше битката и мъжът се опита да я успокои. „Сега си отивам“ — каза й той. Тогава гласът й се промени, беше разбрала, че той наистина е решил да го стори. Тя заяви: „Не мисля, че ще стане така“ — за миг се възцари ужасна тишина. Стори ми се, че мъжът е обречен. Свих се в шкафа, треперещ като уплашено коте, докато се мъчех да разбия ключалката.

— Какво друго би могъл да направиш, Мат? — попита Нина и хвана ръката му.

— Мъжът каза: „Всичко между нас свърши, Тери. Но ако направиш нещо, най-дребното нещо, с което би могла да нараниш Нина Рейли, ще ме видиш един-единствен последен път — ще се върна да те убия.“

Целият ми план беше следният: щях да счупя вратата и да побягна към задния вход веднага щом тя го застреля. Не можех да действам като герой. Тази жена щеше да се насочи към Боб.

Тогава чух изстрел. Входната врата хлопна. Тя започна да пищи.

— Той се е върнал — предположи Андреа. — Върнал се е и я е застрелял.

— Аз мислех за Боби в шофьорската кабина на камиона. Ключалката изщрака, отворих вратата на шкафа. Тя стоеше до стената на два фута от мен, стиснала пушката с две ръце, взираше се с празен поглед в пространството, просто държеше оръжието като ненужна вещ, затова се опитах да мина край нея. Тя вдигна пушката, насочи я към мене с пръст върху спусъка, готова да ме убие незабавно. Видях добре очите й, Нина. Съзрях собствената си смърт в тях. Разбираш ли, Нина. Ти си била в студиото й.

Нина не отговори. Тя чакаше.

— Тери каза: „Няма да ходиш никъде“, — но вече бях успял да сграбча пушката. Двамата започнахме да се борим, придвижвайки се към входната врата. Пушката изстреля. И двамата се олюляхме назад; възползвах се от открилата се пред мен възможност и побягнах към задния вход.

— Мат — извика Андреа. Гласът й, изпълнен с дълбока болка, прозвуча много по-различно от деловия тон на съпруга й. Той вдигна показалец пред устните си и продължи, впил поглед в масата:

— Бягах край оградата в гората и стигнах до ъгъла на парцела й. Онова глупаво куче тичаше до мен, не лаеше, сякаш бе излязло на весела разходка. Прескочих оградата и се озовах на пътя, след това отидох при Боб. Казах му, че ще разговарям с теб за случилото се тази нощ. Това го успокои, струва ми се, че след малко той заспа. Беше доста по-късно от обичайното време, когато си ляга вечер, освен това Боб беше въртял педалите почти през половината град. Сигурно се е чувствал изтощен.

Останалата част от пътя карах с максимално висока скорост, само дето камионът не експлодира. Влязохме през кухненската врата, не запалих лампата и веднага изпратих Боб да си легне.

Мат се наведе уморено към Андреа. Тя помилва бузата му и измърмори нещо успокоително.

После се обърна към Нина. Изразът на лицето й беше също така предизвикателен, както този на съпруга й преди известно време.

— Направил го е, за да защити Боби — изрече тя.

— Да — потвърди Нина. — Той все още закриля Боби.

Нина се изправи мъчително като инвалид, наплиска лицето си със студена вода на мивката, неспособна да погледне брат си. Мислеше за Кърт, Мат и Боби, за тъмнината, която Тери беше хвърлила в живота им.

— Какво точно искаше да кажеш с това? — попита Андреа.

Нина се върна на масата и все списъка с веществени доказателства, който бе разглеждала, преди да се приберат те. Тя го блъсна към Мат и каза:

— Разказът ти беше добре измислен. Притежаваш присъщия на ирландците талант да украсяваш събитията. Думите ти звучат достоверно въпреки фактите, които ги опровергават. В списъка от веществени доказателства фигурира бейзболна шапка от кадифе — полицаите са я намерили при огледа на студиото. Преобърнах цялата къща, търсейки шапката на Боб, Мат. Не я намерих. Така е, защото Боб е оставил шапката си с надпис „Не се страхувам“ в студиото на Тери онази нощ. Нали така, Мат. Той ти е разказал цялата тази история, нали?

Затова този път ми кажи цялата истина. Видял ли е Боби как Кърт я убива? Или… Боби ли е убил Тери Ландън?

32.

— Боб беше в камиона. Той не е ходил в студиото. Казвам ти какво се случи наистина! — Мат закрачи напред-назад из кухнята. Нина стоеше, опряла гръб о мивката, търсейки опора. Андреа все още седеше до масата и ги наблюдаваше с уплашени очи.

— Значи шапката му просто е излетяла до студиото на Тери — каза Нина. — Той не ходи никъде без тази шапка. Как да ти повярвам?

— Взел е моята в тъмното. Аз съм сложил на главата си неговата, защото беше студено и не излизам никъде без шапка.

— Съжалявам — прекъсна го Нина. — Просто не ти вярвам. Защитаваш го. И двамата лъжете.

— Как би могъл да лъже за подобно нещо? Не ти ли каза, че едва е успял да премине през портата, когато го хванах?

Нина се замисли. Боб бе приказвал бързо, излял бе всичко от себе си, бързайки да обясни случилото се. Тя си позволи да запази мъничка, едва мъждукаща надежда. Надяваше се Мат да е оставил шапката в студиото на Тери. Надяваше се, че Мат е убил Тери, защото Мат беше мъж, а Боби — все още момче. Мат можеше да оцелее след това. Боби нямаше да успее.

— Ще събудя Боб — каза Нина. — Ще го попитам направо. Това не бива да се отлага.

— Почакай — възпря я Андреа. — Не можеш просто да го довлечеш тук и да го подложиш на кръстосан разпит.

Нина заяви:

— Трябва да науча, Андреа. Как можем да направим това?

— Аз ще го извикам — предложи Андреа и тръгна към вратата. — И двамата мълчете, когато се върна с него.

— Аз не лъжа — обърна се Мат към Нина. — Ще видиш.

Ала Нина не можеше да му каже нищо. Тя издърпа един стол и отпусна глава в ръце.

След малко се върна Андреа, водейки нежно Боб след себе си, който примигваше и триеше очи. Андреа заговори толкова тихо, сякаш гласът звучеше в съня на момчето:

— Хайде сега да изпием чаша вода. — Тя отиде до мивката, донесе му вода, а Боб седна на стола до Нина, полузаспал, изпаднал в някакъв нереален свят, дете в пижама, сред непознатата светлина в кухнята посред нощ.

— Веднага ще те заведа в леглото — прошепна Андреа. Гласът й звучеше успокоително като приспивна песен. — О, скъпи, къде ти е шапката? Забравил ли си някъде черната си шапка?

Той се прозина, почти затвори очи и протегна ръка към главата си.

— Изгубих я — отговори Боб.

— Спомняш ли си къде я изгуби?

— Сложих я на поставката за шапки. После изчезна някъде — отвърна момчето и отпи още веднъж от чашата. — Искам нова шапка — добави то. Водата го ободри.

— Ще ти намеря — обеща Андреа. — Каква искаш? — Тя го хвана за ръка и му помогна да стане от стола.

— Пак да има надпис „Не ме е страх“. Мама знае магазина, където ги продават — Боб се наведе към майка си, отпускайки се уморено в ръцете й.

— Лека нощ, мамо — той я целуна по бузата и Андреа го заведе отново в леглото.

— Доволна ли си? — попита Мат.

След минута Андреа се върна при тях. Часовникът във всекидневната стая удари един часа. Тя каза:

— Утрото е по-мъдро от вечерта. Тогава ще решим какво ще правим.

— Процесът започва след една седмица. Сега зная, че клиентът ми не е извършил убийството — изрече бавно Нина. — От етична гледна точка би трябвало незабавно да се обадя до кабинета на областния прокурор. Те ще анулират случая…

— И ще арестуват Мат — прекъсна я Андреа, сякаш Мат се намираше някъде навън и не слушаше разговора им.

— Било е самозащита. Мат може да обясни…

— Никой няма да потвърди думите му — възрази Андреа. — Той не се е обадил веднага. Няма да му повярват. Ще го арестуват и ще го пратят в затвора.

— Мога да го освободя под гаранция…

— Също както Кърт, нали? Ами ако го обвинят в предумишлено убийство е го изпратят в затвор за полагане на принудителен труд?

— Ала не бихме могли да оставим в затвора Кърт. Не можеш да си представиш как му действа обстановката там!

— Значи предпочиташ Мат да бъде в затвора вместо него? — Нина никога не беше виждала Андреа толкова възбудена. Тя все още беше облечена в леката рокля на цветчета, с която бе ходила на вечеря, ала в поведението й не се чувстваше никаква мекота. Стоеше зад Мат, поставила ръка на рамото му. Нина имаше чувството, че тя би сторила всичко, за да защити съпруга си.

— Разбира се, не! За Бога, Андреа! — възкликна тя.

— Ще призоват Боб като свидетел. Може би ще проучат загадката с шапките. Може би няма да му повярват. Ти самата отхвърли думите му като неверни, а си негова майка — гласът й се повиши. — Само да си посмяла да нараниш Мат! — изкрещя тя.

— Престани — намеси се Мат и стисна ръката й, без да откъсва поглед от Нина. — Стига приказки — изрече той. — Нина ще трябва да реши какво ще правим.

Андреа отпусна главата си върху челото на Мат и започна да хълца.

— Аз ще ти помогна, Мат. Ще те защитя… — заговори Нина, едва сдържайки сълзите си.

Той протегна ръка и помилва жена си по главата.

— Никога не съм искал да крия от никого онова, което преживях. Просто се случи така… чувствам се същият човек. Всеки ден мислех за това, докато Скот беше в затвора вместо мен — повярвай ми, Нина, аз също страдах. Исках да ти разкажа всичко, преди той да подаде иск за обжалване на делото, преди да го осъдят. Вярваш ми за това, нали?

— Разбира се.

— Готов съм да посрещна всичко. Ще понеса последствията за стореното от мен.

— А ние какво да правим, Мат? Помогни ми. Не ме натоварвай с тази огромна отговорност.

— Не зная — изрече той. — Мислех да събера багажа, да взема Андреа и децата и да се преселим на някое ново място. Ала вероятно щяха да ме открият и през цялото време трябваше да живеем в страх. Помислих да се самоубия. Ала не искам да причиня такава беда на децата си. Оставям се в ръцете ти. Зная, че мога да ти се доверя, Нина.

— Хайде да си легнем, Мат — каза Андреа и го дръпна леко за ръкава. Нина си помисли: „Тя иска да се махне от мен. Не я обвинявам за това“. Той стана, без да изрече нито дума повече, и тръгна към вратата. Нина видя тъгата и смирението, изписани на лицето му, преди да й обърне гръб.

Когато Мат излезе, Андреа се приближи до Нина и пребледняла до смърт, прошепна:

— Ти си виновна. Ти му причини всичко това, защото в самото начало не каза на Боб за баща му. Ти направи Боб уязвим, Мат само се е опитвал да му помогне, когато го е проследил. Сега ти трябва да се погрижиш за всичко. Каквото и да ти струва това, разбираш ли?

— Какво да направя? — попита отново Нина.

— Ти си известната умна дама адвокат. Ти ще решиш — отвърна й Андреа. — Семейството е на първо място. Чуваш ли? Защити семейството си, както Мат е защитил Боб.

В един часа след полунощ среднощното шоу „Лудориите на Холивуд“ беше в разгара си в ресторанта на хотел „Цезар“. Пол беше спал толкова много в болницата, че не можеше да се свърти в стаята си, затова слезе долу да провери каква е тази врява в балната зала.

Около тридесет момичета подскачаха пред очите му, украсени с волани, пера и пайети, като по-голямата част от танцовите костюми се намираха на главите им. Всичките бяха млади, стройни, преливащи от ентусиазъм, с малки, голи гърди. Статуя на гущер, обърната към танцьорките, пееше: „На Копа… на Копакабана…“ Пол беше почти сигурен, че Копакабана се намира далеч от Холивуд, ала песента беше подходяща за буйния ритъм на танца, момичетата можеха да покажат без затруднение прелестите си, а масата на детектива беше недалеч от сцената.

Третото момиче от ляво на дясно му се усмихваше по специален начин — той беше съвсем сигурен в това, — тя беше направо шеметна, краката й приличаха на дълги, загорели от слънцето моркови — не, не моркови, тези зеленчуци не можеха да обрисуват достойно прелестта им. Не, краката й приличаха на изящните стъклени вази, в които бе поставена само една роза. Е, така описанието ставаше по-точно, ала имаше още да се желае, Пол никак не бе добър в намирането на подходящи сравнения. Да, тя определено се опитваше да привлече вниманието му. Той притисна длан към сърцето си, после посочи часовника на ръката си, изпращайки съобщение на танцьорката, че ще я чака след представлението.

Ето, тя му подари още една ослепителна усмивка, докато се стремеше да докосне с глава пода на дансинга заедно с останалите момичета. Високата музика, движещите се непрекъснато светлини, танцуващите момичета и уискито „Джак Даниелс“, което бе погълнал, го накараха да се почувства почти същия човек отпреди години. Той предпазливо разтърка мястото на главата си, където Нина го беше ударила с онзи камък.

Напоследък детективът се чувстваше някак несигурен; все се питаше дали Нина е влюбена в своя клиент убиец. Беше видял как Скот я целува горе край пътеката, а тя отвръщаше охотно на ласките му. Нина беше отметнала глава назад, бляскавите й коси почти докосваха земята, очите й бяха затворени, бялото й гърло блестеше на слънцето, а чувствените й меки устни изричаха мили безсмислици или цитати от някакви съдебни дела, кой ли можеше да бъде сигурен в това, по дяволите…

Шоуто свърши. Пол се отправи зад кулисите, мислейки си, че последния път, когато бе отишъл зад кулисите след едно представление, си бе създал големи неприятности. Мъжът от охраната на гримьорната го изгледа злобно, ала Пол обясни:

— Една госпожица ме очаква. — Затова мъжът му позволи на надзърне вътре и да помаха с ръка на момичето.

Тридесет великолепни жени си бъбреха и се смееха, обличаха се, сресваха косите си… плът, плът, божествена женска плът…

— Здравейте, Пол — поздрави го Дорийн Ордуей, застанала зад гърба му в минипола. Сочните й розови устни се бяха нацупили в изкусителна усмивка към него. — Спомняте ли си за мен?

— Ума Търмън — започна на гадае Пол. — Никол Кидмън. — Няколко светли кичури в косата, стройна, привлекателна… о, да, спомняше си добре за нея. — Великолепно шоу.

— Беше глупаво — заяви тя и потупа лекичко косата си. — Умирам за едно питие. Ще отидем ли да си поръчаме?

— Аз предпочитам „Двойно камикадзе“ — обяви Дорийн, когато се разположиха край малка, покрита със стъкло масичка в бара непосредствено до казиното. — Нямаме време за губене.

— Коктейл „Маргарита“ — поръча Пол на сервитьора. — Без сол, моля.

— „Марнагрита“ — поправи го Дорийн и се разсмя. — Така се нарича коктейлът след полунощ.

— Ха, ха… И така, с вас ли е съпругът ви?

— Разбира се, че не е! — възкликна тя. — Той не одобрява това, че танцувам в различни представления. Но парите, които получавам, са добри, и наистина имаме нужда от тях. Приятелката ми Джини живее в Миндън, недалеч от ранчото. Тази вечер тя ще ме закара у дома. При масите за „Блекджек“[1] е. Губи почти всичко, което е спечелила от танците. Вие в „Цезар“ ли сте отседнали?

— На няколко етажа оттук — отговори Пол. Тя вдигна поглед към него, примигна няколко пъти, флиртувайки като всяка жена, която има на разположение един час, за да се напие и да легне с мъж, преди да се прибере у дома. — Танцуването е тежка работа.

— Да, наистина тежка. Опитайте се да вдигнете крак по-високо от главата си, като същевременно сте обули обувки на високи токове. Два пъти седмично вземам уроци по балет и вдигам тежести.

— Съпругът ви няма ли нищо против костюма…, който обличате по време на шоуто, ако разбирате какво искам да кажа?

— Той никога не е гледал представленията, в които участвам — обясни Дорийн. — Не знае, че танцувам топлес без сутиен. Никога не би напуснал ранчото, ако не беше задължен да ходи на панаирите за добитък.

Питиетата им пристигнаха. Чашата на Дорийн наподобяваше червено-черен изригващ вулкан. Изглеждаше голяма като басейн, в която можеше да се гмурне някой плувец. Тя отпи огромна глътка, сякаш беше доведена в бара направо от сърцето на пустинята, и подхвана:

— Значи шоуто ти хареса, скъпи?

— Ти беше прекрасна. Ще си призная честно, не можах да откъсна очи от теб.

— Забелязах. — Малко по-късно Пол вдигна чаша към устните си и вдигна тост: — За красивите танцьорки! — с което си спечели още една ослепителна усмивка.

— Значи нямаш нищо против да печелиш допълнителни пари за семейството?

— О, просто обожавам да го правя. Измъквам се от къщи, далеч от децата. Идвам тук три пъти седмично, толкова е възбуждащо, танцувам и…

— Малко се изненадвам, че ранчото ви не е печелившо. Чувал съм, че Майк има добра репутация на фермер…

— Майкъл. Ние сме пред фалит, Пол. Плаща прекалено много на работниците и отказва да поема каквито и да било рискове. Така сме задлъжнели заради него, че едва ли можем да изплуваме на повърхността. — Привлекателното й, дребно лице се навъси. Тя отново вдигна чашата с червено-черния вулкан към устните си.

— Не е ли възможно да продаде ранчото и да се захване с нещо друго?

— Шегуваш ли се? Това е единственото нещо, с което иска да се занимава, при това го прави страшно некадърно. Пол, отдавна искам да ти задам един въпрос. Твоят сътрудник взе ли нещо, когато напуснахте къщата ни?

— О, това би било кражба — изтъкна Пол.

— Просто съм любопитна — обясни Дорийн. — Някои от аксесоарите ми липсват.

— Белезниците ли? — попита Пол. — Харесваш ли да връзваш мъжете с белезници, или пък те да връзват теб?

— Какво ще кажеш, ако ти позволя да откриеш това сам, скъпи? — Пол започна да обмисля предложението. Дорийн приключи с първото питие и си поръча второ.

— Интересно хрумване — каза накрая детективът. — Сътрудникът ми не е трябвало да взема нищо. Нещата ти са в стаята ми. Може би ще се наложи да изтичам догоре и да ги донеса. Но от друга страна, ми се ще да ги задържа. Мога да си ги представя върху тебе, при това няма да бъдеш облечена повече, отколкото по време на шоуто. Или може би желаеш да ги предам на съпруга ти? — поинтересува се Пол. — Искам да кажа, ако все още не е научил колко си палава, би трябвало да го осведомя по този въпрос.

— Не ме дразни, Пол. Какво искаш? Да се качим горе ли? — тя заговори по-тихо и се наведе, откривайки пред погледа му какво има под ризата си. — Хайде да вървим тогава. Все още имам на разположение цял час.

— След малко — отвърна Пол. — Искам да науча повече неща за нощта, когато изчезна Тем.

— Божичко, започваш да ме отегчаваш. Писна ми да говоря за нея. Няма я от цяла вечност. Фактът, че я намериха, не променя нищо.

— Какво лошо има в това да ми разкажеш какво се е случило в действителност? — рече Пол. — След това ще преминем към по-интересните неща. — Той отпусна длан върху крака й и започна да я придвижва все по-нагоре, докато Дорийн се изсмя.

— Добре, побързай тогава — подкани го тя. — Какво искаш да узнаеш?

— Била си с Майк и Темара в ресторанта на Мани. Било е студено, навън валял сняг. Тя е изляла бирата си в лицето на Майк…

— Майкъл — поправи го отново жената. — Той в известен смисъл си го заслужаваше. Нарече я с мръсна дума, а знаеше, че настроението й беше ужасно. Вече се беше карала с родителите си. Всички бяхме твърде пияни. Както сме с тебе сега — Дорийн хвърли поглед към празната си чаша. — Той изпитваше… — Дорийн изхълца — … ревност. Все още я желаеше и тя го знаеше. Отвратително го въртеше около малкия си пръст. Тем каза, че ще се надруса, а Майкъл не искаше да й позволява да го прави. Тя стана да се обади по телефона, той я сграбчи за ръката и не искаше да я пуска. Тем държеше бира в другата си ръка и го поля.

— На кого се обади тя? — изрече Пол с възможно най-небрежен тон.

— На новата си придобивка. Новото гадже. Казваше, че й давал всичко, каквото желаела. Искам да кажа — не съм чула с ушите си, че звъни тъкмо на него, но на кого другиго би могла да се обажда по това време? Тя се обади, после се чупи. Майкъл плачеше, затова го заведох до колата му и там спах с него. Беше ни за първи път. Той не се прояви добре. Излязох от таратайката му, отидох в моята кола и се прибрах у дома.

— Значи не сте стояли още два часа в ресторанта, както каза във филма и в свидетелските си показания?

— Два часа ли! Цялата работа свърши по-скоро за две минути. Ще се качваме ли горе или не, симпатяго?

— Никога ли не е споменавала кой е новият й приятел?

— Не. Майкъл щеше да насочи ченгетата след него. След срещите си с него Тем ни казваше, че пиела прахчета, възбуждаща дрога или „Кваалуд“[2], за да дойде на себе си.

Пол я прекъсна:

— Ако бях на твое място, нямаше да мога да устоя — все някога щях да тръгна с нея, просто да видя какво е.

— Никога не съм ходила. Нито пък Майкъл. Не ни канеха, пък и не ни интересуваше. Ние пушехме само марихуана, това е то.

— Много неясни неща — изрече гласно Пол. — Още едно питие?

— Този път едно малко — съгласи се Дорийн. Тя сложи малката си ръка върху лакътя на детектива и заби ноктите си в кожата му. — След това ще ме качиш горе. — След малко тя отново изхълца: — Желаеш ли ме, Пол? — Хвана ръката му и отново я постави върху бедрото си. Беше гореща като фурна.

— Разбира се, че те желая — отвърна детективът.

Питието й пристигна бързо.

— Те ме познават — измърмори Дорийн. — Кажи, нали не записваш думите ми на касета?

— За бога, не.

— Добре. Защото това, че говоря сега, не означава, че ще го повторя пак.

Дорийн беше навлязла в онзи стадий на алкохолно опиянение, когато умът е изгубил контрол над желанията на тялото. Тя отново бе започнала да се смее, макар че Пол не бе казал нищо.

Може би Майкъл Ордуей бе проследил Тем. Може би тя така и не бе стигнала на мястото за любовната си среща.

Или може би Дорийн я беше убила. В нея имаше нещо ненаситно. Изпитвала е неутолим сексуален глад, желаела е Ордуей, а той от своя страна е искал Темара.

— Готова съм. Или действай, или се разкарай от очите ми — каза Дорийн.

— Колко привлекателна мисъл — откликна Пол. — За съжаление не мога да те взема със себе си.

— Така ли? Какво ти стана, скъпи?

— Боя се, че имам ужасен главобол — отговори детективът. — За това можеш да благодариш на Нина.

— Тогава се разкарай от пътя ми — заяви Дорийн и присви очи, пияна и непоколебима.

След като тя се отдалечи от масата, Пол се изправи.

Дорийн вече оглеждаше любопитно тексасеца на съседната маса. Отдалечавайки се към асансьорите, Пол се питаше без особен интерес дали тя ще успее да се прибере в два часа и тридесет — времето, когато щеше да си тръгне приятелката й.

[1] Блекджек — вид хазартна игра, бел.пр. ↑

[2] „Кваалуд“ — търговска марка на медикамента „Метаквалон“, използван като успокоително или хипнотично средство — бел.пр. ↑

35.

Макар че Тахо беше най-големият град в областта Ел Дорадо — една от най-големите административни единици в щата Калифорния, — Плейсървил някога е бил по-голямото селище: по времето, когато от потоците изваждали десетки килограми самородни буци злато. Гражданите бяха променили името на града от първоначалното му название на Хенгтаун — селище на обесените. Никой не знаеше с точност колко миньори са увисвали по клоните на дърветата в центъра на града. Туристите прииждаха от потъналите в индустриална мъгла околни долини, за да похапнат в неделя сутрин „пържени дреболии от Хенгтаун“ — смес от стриди, яйца и бекон; освен това се пъхаха в старите шахти на мините или разглеждаха колекциите от предмети, изостанали от конските впрягове „Пони Експрес“ в градския музей.

Ала днес Нина не беше тръгнала на развлекателно пътуване. Горещината на юнския въздух прогресивно се увеличаваше, докато тя изминаваше седемдесетте мили, преодолявайки спускане от височина четири хиляди фута. Прозорците на колата й бяха отворени за ароматите на планината Сиера.

Беше се събудила още преди да зазори, облече халата си, сложи очилата си и седна с чаша кафе на верандата, без да осъзнава какво я заобикаля, докато умът й се носеше сред своя собствен пейзаж. Когато слънцето изгря, росата от коловете на оградата, направени от Мат, се изпари. Образува се фина мъгла, която накара въздуха да затрепери. Гората сякаш се раздвижи и се разлюля под топлите жълти лъчи, плъзгащи се между клонете.

Зората — онова време от деня, когато надеждата трябва да бъде най-силна. Зората — време за разстрели и дуели.

Трябваше незабавно да вземе решение. Кърт или Мат…

Мат или Кърт. Как би могла да допусне невинен човек да страда в затвора дори ден повече? Кърт й беше поверил свободата си. Ако професията адвокат въобще имаше някакво значение, то беше, че Нина не биваше да скрива информация, която би могла да го оправдае.

Тя щеше да извърши углавно престъпление, ако не предоставеше информацията на Мат в полицията. Не можеше да разговаря с Пол или Сенди по този въпрос, защото това щеше да ги направи виновни пред закона в еднаква степен както самата нея. Трябваше да отиде незабавно при Колиър Хелоуел и да моли за милост.

Но… щяха да арестуват Мат. Щяха да го обвинят в извършване на убийство — Нина не виждаше как би могъл да избегне това. Тя, по-голямата сестра, винаги го закриляше, когато бяха деца. Може би той нямаше да издържи разследването за съдебния процес. Дори би могъл да предприеме… нещо необмислено. Мат нямаше доверие в системата, която бе изпълнила целия й живот. И ако тя го предадеше в ръцете на правосъдието, той сигурно щеше да се опита, ала никога, никога нямаше да може да й прости. И Боб — свидетел, изпълнен с нежелание да се изправи пред съда, вероятно и заподозрян по делото — семейството й щеше да бъде разбито.

Нина обичаше всички тях. Как бе възможно това да се случва сега?

Припомни си всеки конфликт, всеки проблем, всяко предизвикателство, с които се бе сблъсквала, откакто Боб я бе попитал за баща си преди няколко месеца, когато бяха обхванати от паника на покрития със сняг бряг. Преди всяка стъпка трябваше да прави мъчителен избор. Ала тя бе дала всичко най-добро от себе си. Беше се опитала да помогне. Къде беше сгрешила? Какво можеше да стори сега?

Докато седеше на верандата в люлеещия се стол, чувствайки се на края на силите си, изведнъж й хрумна спасителната мисъл — трябваше да се срещне с Кърт. Трябваше да му разкаже за Боб, за Мат. Той имаше право да знае за тях.

В девет и петнадесет се отби от главната улица на града, посети затвора и незабавно бе допусната в помещението за посетители. Атмосферата тук я караше да се чувства напрегната. Тук не я познаваха. Положението на Кърт от правна гледна точка беше станало още по-несигурно — той беше беглец. Беше нападнал пазача си в затворническия микробус, макар че всъщност полицаят имаше само една-две синини. Другите пазачи със сигурност щяха да го накарат да си плати по един или друг начин, независимо какво гласеше законът.

Когато полицаят го доведе, Кърт седна, ала не вдигна поглед към нея. Този път помежду им нямаше стъкло, а стоманена решетка, през която течеше електрически ток. Друг пазач четеше вестник на не повече от двадесет фута от тях.

Носът на Кърт все още беше бинтован. Пол беше насинил и двете му очи и бе разрязал бузата му.

— Кърт?

Той въздъхна и повдигна глава.

— Здравей, Нина.

Тя отвори уста да му разкаже всичко.

И загуби смелост. Може би ако отначало за няколко минути поговореха за нещо друго…

— В медицинския доклад е отбелязано, че след няколко дни ще бъдеш добре — започна тя. — Как се чувстваш?

— Чувствам се… радостен, че все още идваш да ме виждаш, след като побягнах по този начин.

— Костите бяха идентифицирани като останките на Темара Суит. Срещу нея били дадени два изстрела. Областната прокуратура разследва случая.

— Сигурно ще помислят, че съм я убил аз.

Нина все още не разполагаше с достатъчно информация, затова го остави той да води разговора.

— Как е Пол? — попита Кърт.

Нина отвърна изненадано:

— Пол ли? О, той отново работи по случая. Съжалява, че се беше ядосал толкова много. Добре е.

— Това е хубаво.

— Не трябва да се държиш толкова възпитано на тази тема.

— Аз започнах пръв — изрече Кърт, повтаряйки думите на Пол. — Ти… и Пол…?

Объркана, Нина обърна глава настрана.

— Разбира се, това не е моя работа.

— Не. Не е това, което мислиш. Нека просто приемем, че нищо не се е променило.

— Той не ми вярва, нали?

Изведнъж без никаква причина умът на Нина изпита грозно подозрение. Може би Кърт не беше убил Тери, ала нима можеше да предположи същото и за Темара? Той забеляза, че погледът й се промени и попита:

— Какво има?

Заболя я стомах. Решението да му разкаже всичко можеше да се окаже погрешно. Той можеше да разкаже на други хора. Луда, направо бе луда, поверявайки бъдещето на Мат на този човек.

— Проблемът е, че ти намери Темара — отговори рязко Нина. — Отново гледах филма. Сега вече наистина забелязвам скалата. Ти имаше право — скалата е същата. Все пак това е невероятно постижение на паметта — как си запомнил такава подробност.

— Казах ти — аз съм лесничей. Това означава, че дърветата, ручеите и скалите са като мебелите в жилището ми. Просто ги забелязвам.

Нина искаше да му вярва, наистина искаше.

— Бедната Нина — прошепна Кърт. — Толкова съжалявам.

Тя не знаеше какво да каже. Чувстваше се разкъсана. Не постъпваше честно спрямо него, а той се опитваше да я утеши. Още днес можеше да излезе на свобода…

— Трябва да тръгвам — каза тя. — Вдругиден отново ще дойда, за да поговорим за подробностите около протичането на процеса.

— Остават още само няколко дни — изрече тихо Кърт. — Зная, че правиш всичко, което зависи от теб.

— Има нещо, което искам да ти кажа, преди да си тръгна, Кърт.

Той зачака.

— Искам да знаеш, че ти вярвам. Вярвам, че не си убил Тери.

Кърт й отговори:

— Благодаря. Не зная какво те е накарало да ми се довериш, ала това означава много за мен.

Гласът му се прекърши, когато произнесе думата „довериш“.

Изведнъж Нина реши да му разкаже онова, което знаеше.

— Това не е всичко — продължи тя. Гласът й вече бе престанал да се колебае.

— Какво се е случило? Сигурно е нещо лошо, съдейки от начина, по който ме гледаш.

— Трудно ми е да реша откъде да започна — заговори тя. — Аз… аз зная, че не си убил Тери, защото ми е известно кой го е направил. Зная и защо е извършил убийството. Дойдох да ти кажа…

— О, слава Богу! — извика Кърт. — Искаш да кажеш, че ще бъда свободен? Кой я е убил? Как откри това? Кога можеш да ме измъкнеш оттук? — Той се изправи, клепачите му бяха плътно затворени, устата му бе изопната, сякаш се отърваваше от нетърпима болка. Той се отдалечи от нея и обърна лице към стената.

Нина гледаше с овлажнели очи как раменете му се повдигат мъчително.

Когато Кърт най-сетне се върна до прозореца, едва успя да изрече:

— Това е такъв удар. Такова облекчение. Толкова се надявах…

— Разбирам. — Кърт забеляза нещастния й поглед и обхванатото му от екстаз лице изведнъж се изопна в крайно изумление. — Трябва да ти съобщя още няколко неща. Трудно ми е да го направя. Ще започна с нещо много важно, нещо, което бях пазила в тайна от тебе.

Тя пое дълбоко дъх и заговори:

— Ти наистина имаш син, Кърт. Нашия син. Той е на единадесет години, учи в шести клас, едър е за възрастта си. Бях бременна, когато ти си отиде, бях толкова ядосана, че не разказах на Боб за тебе. Постъпих погрешно. Гневът ми вече се стопи. Разбирам, че…

За нейно изумление, Кърт й отговори спокойно:

— Зная за сина си, Нина. Нямам търпение да се срещна с него. Вече съм получил две писма от него. Не можех да ти кажа за тях. Боях се, че ще му попречиш да ми пише.

Двамата бяха навели глави близо до решетката, разговаряха уверено като стари приятели или отколешни любовници.

— Този малък… дявол! — възкликна Нина.

— Няма да мога никога да ти обясня как се почувствах, когато получих първото му писмо. Той е един от хората, заради които живея — каза Кърт. — Помолих го да не идва в затвора. Не можех да му позволя да се срещне с мен. Бях решил да избягам, ако ме осъдят. Но сега… имаш ли негова снимка?

Нина вдигна фотографията на Боб от пети клас близо до решетката, така че Кърт можеше да я види. Боб се усмихваше, устните му бяха изопнати, брадичката и погледът му привличаха най-силно вниманието на зрителя. Очите му бяха ясни, блестящи, очи на здраво дете. Кърт го разглежда дълго време, без да изрече нито дума.

Нина отново прибра фотографията в куфарчето си.

— Ще я оставя на пазача да ти я предаде, Кърт. Тя е за тебе. Сега трябва да ти разкажа за още много други неща.

— Той прилича на мен — възкликна Кърт. — Толкова много прилича на мен. Какво ще кажеш за това! Разкажи ми за него — и Нина му разказа за Боб, за неговия скейтборд, за училището, за това колко много харесва кучета, малки украшения или играчки и очите на Кърт пламнаха по начин, който вече беше забравила. В продължение на пет минути и двамата бяха забравили къде се намират.

Най-сетне Нина каза:

— Позволи ми да продължа.

— Добре. Разкажи ми каквото искаш.

Нина говори дълго време. Искаше Кърт да научи всичко, затова започна от пикника, разказа за пътуването на Боб до Монтерей, описа разговорите си с Тери, Пол и накрая с много усилия му разказа за признанието, което беше направил Мат предната вечер. Докато приказваше за последната част от разказа си, не можеше да го гледа в очите. Чувствата й бяха много объркани.

Когато най-сетне вдигна глава, Кърт беше впил поглед в земята със същия безрадостен израз, какъвто бе имало собственото й лице сутринта в огледалото — маска на човешко същество, изправено пред мъчно решим проблем. Проблем прекалено голям, за да бъде разбран, прекалено тежък, за да се справи с него човек.

— Затова дойдох при тебе. Казах ти всичко, което знам. Аз съм твой адвокат, дългът ми повеляваше да те запозная с това — завърши Нина, ала не почувства облекчението, което се бе надявала, че ще я обземе, след като разкрие цялата информация пред него. Изпитваше начални пристъпи на ярост, искаше да намери някакъв изход, ала не успяваше.

— Благодаря ти — беше всичко, което изрече Кърт, и тя осъзна, че той поне я разбира.

— Ужасно е — промълви Нина.

— Не разбирам — продължи Кърт — защо цената за моята свобода е толкова висока. Защо свободата ми може да дойде само за сметка на болката, преживяна от твоето семейство. Не бихме могли да бъдем щастливи след това, нито аз, нито ти.

— Да — Нина не можеше да повярва. Кърт не мислеше за това как ще излезе от затвора, как ще се върне в Германия, забравяйки за нея, за Боби и Мат; той мислеше само за нейното щастие и за щастието на сина си.

— Радвам се, че аз и Боб никога не сме се срещали, затова не е успял да се привърже към мен — изрече изведнъж Кърт. — Нина, ето какво искам да направиш. Искам да излезеш оттук и да забравиш всичко, което е приказвал Мат.

— Не трябва да жертваш себе си. Няма да позволя това да се случи.

— Аз съм човек, който може да бъде пожертван — възрази Кърт. — Нина, аз нямам семейство с изключение на Боби, а той едва ме познава. Момчето обича Мат и теб. Ти и твоето семейство рискувате много повече неща.

— Чакай! Кърт, чакай. Поговори с мене.

Той се поколеба за миг, след това отново се обърна към нея.

— Ще се обадя в прокуратурата. Длъжна съм да го сторя.

— Не го прави — Кърт клатеше глава. — Ще им кажа, че лъжеш, за да ме спасиш, за да внесеш неяснота в случая. Той знае за нас, нали, Нина? Знае, че ти би излъгала, за да ме спасиш. Аз ще направя самопризнания.

— Слушай. Може би има някакъв друг начин — тя беше обмислила целия процес от самото му начало и макар че не бе очаквала подобна реакция от негова страна, Нина беше добър адвокат. А като такава, бе добре подготвена. — Ами ако не повярваме на нито една дума от онова, което каза Мат? Защо не се явим на процеса? До него остава само една седмица. Би ли могъл да издържиш по време на процеса?

— Разбира се — отговори Кърт. По лицето му се появи усмивка, която тя обичаше толкова много; или просто отново се беше влюбила в него? — Искаш да ти дам шанс да измъкнеш заека от шапката на фокусника? Щом ти можеш да се справиш с това, и аз ще успея.

Нина каза:

— Много щедро от твоя страна, че постъпваш така. Отново ме караш да се чувствам храбра.

— Ами брат ти? Може ли да остане в града по това време?

— Той очаква да бъде арестуван днес. Ще понесе с достойнство всичко друго. Аз трябваше да отида онази нощ у Тери, не Мат. Той се опита да ми помогне с Боби, защото аз нямах време да наблюдавам собствения си син. Мат се опитваше да защити Боби, когато се случи това. Той винаги е бил толкова нежен и благороден. Наистина е покъртен.

— Разкажи му колко се радвам, че не го е убила — обърна се към нея Кърт. — Благодари му, че е спасил живота на Боб. Мисля, че наистина е сторил тъкмо това. Всички ние сме били истински щастливци.

Беше й трудно да си тръгне. Двамата с Кърт бяха предприели опасна стъпка. Нина знаеше, че след като напусне затвора, щеше да се качи в колата си и да си каже: „Това е углавно престъпление. Ще те лишат от адвокатски права. Ще загубиш Кърт и Мат, работата си, репутацията си. Полицията ще открие истината. Винаги я открива.“

Книга четвърта

Преди три години:
Дейдри

След като прекараха цял ден на ледената пързалка на река Скуо, те отседнаха в голямата къща, издигаща се над огромна канара недалеч от Тахо Сити. Къщата беше собственост на родителите на Рей, от нея се откриваше великолепен изглед към езерото и блещукащите светлини на градчетата, разположени по бреговете му. Дейдри нито знаеше, нито се интересуваше къде бяха родителите на Рей. Той беше поканил цяла тайфа, всички дойдоха заедно, съблякоха пуловерите си и веднага пуснаха музика.

Първото нещо, което Рей пожела да направи, след като всички си намериха подходящи места в къщата, беше да целуне Дейдри. Тя нямаше нищо против. Докато се пързаляше с кънките си този следобед, непрекъснато чувстваше как очите му я милват, и това усещане й беше приятно. Неговото възхищение я изпълваше с наслада. Вече два месеца откакто се срещаха, ала тя бе все още полулуда по Рей. Допадаше й неговата буйна черна коса и едрата му фигура. Родителите й нямаха особено високо мнение за него, ала Дейдри вече беше на осемнадесет години, можеше да разбира как възрастните оформят становището си по даден въпрос, затова се стремеше да не увеличава загрижеността им: просто лъжеше през зъби всеки път когато името на Рей се промъкнеше в разговора им.

Той я целуна, без дълго време да откъсва устни от нейните, притисна бакенбардите си о бузите й и Дейдри изпита болка. Почувства как ръцете му обхождат тялото й, притисна се към него, кожата й докосна неговата, ала след известно време Рей си тръгна — трябваше да се погрижи за останалите гости, — ала преди това обеща, че ще се върне.

Дейдри остана в кухнята, очаквайки завръщането му. Започна да прави експерименти с някакъв нов вид тирбушон — отвори всички бутилки, които се мяркаха пред очите й, като същевременно изпиваше няколко глътки от онези с по-интригуващи етикети. Рей не се появи дълго време и тя го откри във всекидневната, наведен над Хана с изплезен език.

Тя се върна, замисляйки страшно отмъщение. Всичките стаи в къщата бяха тъмни, с изключение на светлината от камината и няколко свещи — тъмни сенки се люлееха върху дъсчения под в такта на гърмящата музика, лееща се от тонколони, инсталирани край две от стените на всекидневната. Тя позволи на Тони да я отмъкне в съседното помещение. Той не престана да я целува, докато Дейдри не намери някакво извинение да се изскубне от прегръдката му. Само след няколко минути Джордан я притисна към стената в коридора и напъха езика си почти в гърлото й. Тя дори примами отвеяния Лио на балкона, където можеха да умрат от студ. Всички знаеха, че Лио е хлътнал по Хана, затова Дейдри реши, че е особено приятно да го впримчи в своя сексуален капан: тя смъкна пуловера си и му показа съвсем малко от голото си рамо, помоли го да усети уханието на новия й парфюм и се надигна към лицето му в най-подходящия момент.

Изпита наслада от мисълта колко момчета би могла да привлече с физическия си чар за една нощ. Избираше жертвите си много внимателно, така че никой не би могъл да й причини нещо, което тя не желаеше. Най-сетне Рей забеляза, че тя се целува с друг в ъгъла, и изглежда, си спомни, че Дейдри трябваше да бъде с него тази нощ.

— Махни мръсните си лапи от нея, Евън — извика Рей, насочвайки думите срещу кавалера на Дейдри, а гневният си поглед към нея. — Не се шегувам.

— Я се разкарай, Рей — отговори Дейдри още преди Евън да е отворил уста за достоен отговор. Беше й много весело, чувстваше се приятно затоплена от водката. — Гледай си работата.

Това доведе до много любопитно сбиване между двамата младежи, което едва не прекъсна купона.

Рей завърши разправията, като изхвърли Дейдри навън — просто сграбчи късата й коса, извлече я до стълбите пред външната врата и я затвори с гръмотевичен трясък в лицето й.

О! Беше много студено, нямаше луна. „Да го вземат дяволите!“ — помисли си Дейдри. Усети мразовития полъх на вятъра и нахлупи върху ушите си кожената шапка, която Рей бе захвърлил след нея.

Знаеше, че две-три момчета с удоволствие биха я закарали до вкъщи, ала нямаше настроение да се връща обратно на купона и да отправя молби за помощ. Освен това имаше вероятност да се натъкне на Рей. Усети, че е ужасно пияна, непрекъснато се спъваше по хлъзгавата пътека, ала знаеше, че се намира недалеч от шосето. Щеше да се прибере на автостоп.

Може би щеше да я вземе някой грубиян. Нищо. Така му се падаше на Рей.

34.

Върховете на дърветата изглеждаха жълтеникави под палещите лъчи на слънцето в планината. До началото на процеса оставаше още една седмица. Средата на лятото беше неподходящо време за провеждане на съдебен процес. Репортерите от вестниците, служителите, свидетелите — всички искаха да бъдат някъде другаде. Никой не отговаряше, когато го търсеха по телефона. Пол имаше силно желание да бъде в лодка сред езерото или на масите за „Блекджек“ в казиното на хотел „Цезар“.

Вместо това той пишеше доклади за Дорийн Бенитес Ордуей, върху които налагаше неособено строга цензура. Останалите му рапорти бяха свързани с работата на сержант Чени, с родителите на момичетата; освен това детективът написа и важна бележка във връзка с палтото от рисови кожи, което беше изчезнало и нямаше застраховка. В сряда беше изпратил всичките материали до Сенди. Не беше виждал Нина. Тя присъстваше на конференция, организирана преди началото на процеса; Сенди му беше съобщила, че тази инициатива ще продължи през целия ден.

Липсващото палто възбуждаше интересни размисли. Хора са били убивани за много по-малко — рисовите кожи струваха десет хиляди долара, макар и да бе установено, че Тери бе наследила палтото от майка си. Ала защо убиецът не беше взел камерата с размер на дамско червило, нито оборудването за редактиране на филмов материал с престижната марка „Стийнбек“, нито беше задигнал записващите устройства? Всички те сега бяха сменили собствениците си. Всички тези уреди можеха да бъдат препродадени без особено затруднение, може би много по-лесно, отколкото палтото от рисови кожи.

Сенди му даде докладите на експертите. Експертът по пръстовите отпечатъци не беше успял да идентифицира нито един от частично запазилите се отпечатъци и това подейства на детектива твърде разочароващо. Ала експертът беше убеден, че част от тях не принадлежаха нито на Скот, нито на Ландън. Експертът, разчитащ думите по движението на устните, също не бе помогнал особено, ала можеха да си послужат с името му, в случай че показанията на Уили Евънс оставеха впечатление за неясноти.

Изследванията, направени в независима лаборатория, също не внушаваха особена надежда — кръвта на Ландън беше изпръскала навсякъде стената и се бе образувала локва на пода; кръвта на Кърт бе капала както по пода в студиото, така и навън. Нямаше и следа за присъствието на трети човек, подбудил Скот към престъпното деяние. Не бяха открити веществени доказателства за връзка на Тери Ландън с трета страна.

Нямаше веществени доказателства за присъствие на друг престъпник, освен пръстови отпечатъци на десетина човека. Размазани, безполезни отпечатъци върху миниатюрната камера на Тери. Размазани отпечатъци от пръсти върху пушката плюс ясни отпечатъци пак там на Тери и Скот.

Детективът внимателно прочете копията от докладите за аутопсията на двете жени, балистичната експертиза, свидетелските показания… Нищо. Каква защитна стратегия щеше да изгради Нина?

Беше се обаждал във вторник и Сенди му съобщи, че Нина е объркана. Последната среща на Екипа на четиримата беше насрочена в петък преди процеса в кабинета на Нина. Уиш, на когото Пол постоянно намираше задачи — изпращаше го до експертите или го инструктираше да разследва някои по-маловажни неща, — веднага легна на канапето.

— Това е вторият ти роден дом — каза му Пол.

— Смятам, че ще бъде добре да отдъхна малко — отвърна Уиш.

Нина временно бе престанала да използва контактните си лещи и носеше очила с рогови рамки, които по всяка вероятност бе запазила още от следването си в университета. Те й придаваха по-замислен вид и отвличаха вниманието на детектива от чувствените устни и женствените извивки на тялото й, които го привличаха буквално като магнит. Тя започна веднага по темата. Според нея свидетелските показания на Джери Кетрик можеха да бъдат атакувани успешно. Беше направила план да подложи на съмнение фразите, които Уили Евънс бе разчел по движението на устните на умиращата Тери. С изключение на това тя, изглежда, се надяваше да импровизира.

Разговаряха още веднъж за проблемите: показанията на Кърт по време на ареста, видеоматериала, запечатал смъртта на Тери, Джери Кетрик, регистрирането и отпечатъците върху пушката „Ремингтън“. Говориха и за проблема, възникнал впоследствие: бягството на Скот от ареста. Фактът, че бе отишъл директно на мястото, където се намираха останките на Темара Суит.

— Техният основен проблем продължава да бъде мотивът на престъплението, макар че той не е необходим елемент на доказателствената част — подчерта Пол. — Мотивът е важен за съдебните заседатели.

— Съдебните заседатели може би няма да търсят така упорито този мотив, Пол — възрази Нина. — Момче и момиче посред нощ в гората. Темара употребява наркотици. Милн ще повдигне въпрос за регистрацията на пушката, калъфа на пушката, намирането на костите, връзката между Скот и Темара. Доказателствата не са много, ала ако съдебните заседатели сметнат, че са достатъчно, убийството на Тем би се превърнало в твърде убедителен мотив за убийството на Тери Ландън. Налице е бележката, изпратена от Кърт до Тери, в която той й настоява да го остави намира.

— А ние знаем, че той се е тревожел за тебе — отбеляза Сенди.

— Това твърди Скот — допълни Пол.

— Как би могло това да бъде изтъкнато като доказателство? — попита Сенди. — Той няма да даде показания.

— Колиър ще ме попита за контактите ми с Кърт преди изстрелите в студиото — отговори Нина. — Не съществува неприкосновеност на отношенията адвокат-клиент, преди Кърт да ме е наел като свой защитник по делото.

— В съзнанието ми непрекъснато се натрапва фактът, че филмът не го уличава пряко — намеси се Пол.

— Наистина е така, Пол. Това е слабост на обвинението, от която ще се възползвам в максимална степен.

— Твърде странно ми изглежда, че вие ще трябва да давате показания — обади се Уиш от канапето. — Кой ще ви бъде адвокат, ако вие извършите нещо нередно?

— Аз познавам законите, Уиш. Не се нуждая от адвокат. Зная, че не трябва да се спирам на част от информацията, попадаща под закрила, свързана с неприкосновеността на отношенията клиент-адвокат. Някои събития са извън нея. Борих се на едно от предварителните разглеждания на делото да не бъда призована като свидетел, но загубих битката. Ще трябва да свидетелствам.

— Нима от вас не се очаква да им представите някаква голяма изненада? Нещо блестящо, нещо, което би накарало човек от публиката да стане и да си признае за сторен от него грях? — попита Уиш.

— За съжаление, макар че подобно нещо би изглеждало добре на филм, в нашия случай то просто няма да стане. Ние очакваме те да направят грешка — отвърна Нина. — И те ще сгрешат. Всяка стратегия има своите слабости.

— О!

— Просто играя зле ролята на Пери Мейсън — добави Нина. — Съжалявам, Уиш.

— Аз също не съм Пол Дрейк — изтъкна Пол и почувства, че настроението му се подобрява. — Макар че без съмнение притежавам неговия невероятен талант.

— А пък аз не съм добрата стара Дела — намеси се Сенди и изопна украсената си с ресни каубойска пола.

— Какви са тези хора, които изброихте? — поинтересува се Уиш. — Някакви изтъкнати адвокати ли?

Преди да излезе, Пол предложи:

— Нина, хайде да се срещнем в събота вечер. Не клати глава, не бива непрекъснато да работиш. Трябва да си даваш почивка от време на време.

— Не мога, Пол. Когато не работя, спя или се опитвам да се грижа за Боб. Сега мога да правя само това. Съжалявам.

— Нека бъде така, щом искаш. Има ли нещо, което бих могъл да прегледам през уикенда?

— Не мисля. Подготвям въпросите към свидетелите и предварителната инструкция за съдебните заседатели.

— Тогава просто ще прекося планината и ще видя как ще тръгне животът в Кармел след дългото ми отсъствие там. „Освен това ще си поръчам чаша «Бърбън» и сода в заведението «Дъхът на шопара», може би ще сваля някоя привлекателна русокоса туристка от Швеция, а на тебе, госпожо, искрено пожелавам успех“ — помисли си той, изгубил всякакво търпение. Конкуренцията със Скот и с работата на Нина започваше да му става досадна.

— Ще се видим в понеделник.

В понеделник сутринта детективът се върна в Тахо и точно в девет часа и тридесет минути влезе в задушната зала на Върховния съд, напускайки с видимо неудоволствие прекрасната атмосфера на летния ден. Седна до Нина на масата на защитата. Тя подреждаше някакви документи пред себе си в подготовка за решителната битка, пренебрегвайки Колиър Хелоуел и неговите сътрудници. Дори престана да обръща внимание на Пол след краткия поздрав, който двамата си размениха.

Още преди да започне изборът на съдебни заседатели, денят потече неудържимо като пролетна лавина. В залата бавно влезе Кърт; полицаите му помагаха да придвижва напред окованите си във вериги нозе. Нина видя това и избухна в негодувание. Колиър Хелоуел беше категорично против Скот да бъде освободен от оковите, докато се намира в съда, макар че не възрази обвиняемият да бъде облечен в собствените си дрехи.

Известно време двамата юристи спореха разгорещено пред Милн. Нина, която без съмнение бе имала прекалено натоварен уикенд, използваше фрази като: „Да бъде окован като диво животно“ и „това е просто трик, целящ да настрои съдебните заседатели срещу него“.

— Той е обвинен в убийство. Живее в Европа и вече веднъж успя да избяга от ареста — буквално крещеше Хелоуел. — Удари полицай и открадна ключа от белезниците. Не възнамерявам да му дам възможност за още едно изпълнение от този род.

— Но той се предаде сам! Не е наранил никого!

— Опитвал се е да скрие следите на своето престъпление — възрази Хелоуел. — Върнал се е само защото присъстващият тук господин Ван Уегънър е успял да го убеди — синините по лицето на подсъдимия доказват по какъв начин е станало това. Няма да позволя оковите да бъдат свалени от него. Ако госпожа Рейли ги ненавижда толкова много, бихме могли да ги покрием с одеяло и с друг удобен за тази цел материал.

— Разбира се, по този начин те ще се натрапват още по-силно на вниманието на всички в залата. Унижете го. Накарайте го да изглежда като опасен демон, който само чака да се нахвърли върху гърлата на съдебните заседатели…

— Прекалено рано е, за да демонстрирате ораторското си изкуство — заяви съдията Милн. — Политиката, възприета от Върховния съд на областта Ел Дорадо, е следната: всички обвиняеми, направили опит за бягство от ареста или друг свързан с насилие акт, се явяват оковани в съдебната зала. Съгласен съм, че това в известен смисъл настройва негативно съдебните заседатели към обвиняемия, госпожо Рейли. Ако желаете, мога да ги предупредя да не вземат под внимание факта, че той е окован, докато вземат решение по делото.

— Този акт от ваша страна би бил равносилен на словесно одеяло, метнато върху краката на обвиняемия, Ваша чест. Съдебните заседатели не биха могли да мислят за нещо друго.

— Можете ли да предложите някой алтернативен метод за смекчаване на предварителната негативна настройка?

— Ами най-добре обвиняемият да се признае виновен още сега — заяви разгорещено Нина. — Както е седнал окован във вериги, наистина изглажда виновен и опасен. Съдебните заседатели виждат, че съдът го приема като опасен. Моля ви, Ваша чест. Освободете го от веригите.

Милн отговори:

— Не е ли възможно поне веднъж съдебният процес да започне навреме? Помислете за всички онези хора, която стоят отвън и се питат защо са призовани да се явят толкова рано. Защо не повдигнахте по-рано този въпрос?

— Преди да го доведат в залата, не знаех, че ще го оковат във вериги!

— Боя се, че госпожа Рейли не е запозната с правилата на съда, господин съдия — намеси се Хелоуел. — Тя не е тук всеки ден, което би й дало възможност да изучи в подробности процедурите, приети от тази институция. Вместо това госпожа Рейли броди из планините с избягала от ареста личност.

— Струва ми се, господин Хелоуел, че госпожа Рейли предизвиква саркастичната жилка в характера ви — изтъкна Милн. — Нека се успокоим. Не желая да ви наложа да приемете решение, предложено от другата страна, в този тъй ранен етап от развитието на процеса, госпожо Рейли. Давам срок на двамата до дванадесет часа на обяд да представите доказателства в защита на своята позиция — списък на съдебни процеси, протекли при подобни обстоятелства. Просто приложете копия от всички ползвани от вас документи към папка, върху която е напечатано името на разглежданото в момента дело. Можете да не пишете резюме, тъй като вече се запознах с гледните ви точки. През обедната почивка ще се запозная с материалите ви и точно в един и тридесет ще започнем подбора на съдебните заседатели. Разбрахте ли?

— Благодаря, Ваша чест — отговориха двамата юристи в един глас, без да обръщат никакво внимание един на друг, а публиката в залата започна да се киска. Нина се върна при масата на защитата и без да се крие, стисна рамото на Кърт. След малко полицаите го накараха да стане и го изведоха навън. Нина събра всичките документи, които току-що бе подредила пред себе си, излезе с напориста стъпка в коридора, пълен с любопитни погледи, след това се отправи към библиотеката заедно с Пол, крачещ с бавни стъпки от едната й страна.

— Няма да позволя на Колиър да се наложи току-така — заяви тя, без да намалява стремителната си крачка.

— Мислех, че отношенията между вас са твърде добри — каза Пол.

— Това беше тогава. Сега сме две противникови страни в съдебен процес.

— Започна с фойерверки. Защо не ги запазиш за величествения финал?

— Слушай, съжалявам. Трябва да действам бързо, Пол. Колиър ще се върне в кабинета си и ще възложи задачи на един или двама блестящи експерти, обучени да оказват квалифицирана помощ на юристи. Те ще седнат зад компютрите си и ще влязат във връзка с компютризираната база данни за специализирани правни услуги. Това е най-бързият начин човек да се справи с даден юридически проблем. Хората приемат, че използвайки тази база данни, получават възможно най-пълната информация. Ала човек винаги може да пропусне някой случай, особено ако се опитва да остави без внимание някои от прецедентите, които са очевидно същите като проблема, с който се занимава в момента. Аз разчитам точно на това. Ще се наложи да разровя по-дълбоко, да разширя обхвата на търсене.

— Затова изчезвай, Пол — направи извод детективът. В този миг я съжаляваше. Нина изглеждаше неспособна да се движи, притисната под тежестта на отговорността, която беше поела. Сякаш земното притегляне й действаше по-силно, отколкото на хората около нея. — Добре. Ще ми се да можех да ти помогна.

— Вече си ми помогнал достатъчно.

— Това да не е шега? Още ли ми се сърдиш?

— Точно сега не усещам в себе си нищо друго, освен стремеж да издържа. Опитай се да разбереш, Пол.

— В колата си съм приготвил нещо за тебе. Ще се срещнем там след няколко минути — каза й детективът, а Нина продължи с решителни крачки към библиотеката. Не му се усмихна. Зърна я за секунда — лицето й беше почти готово да се усмихне, ала миг след това старата маска от стомана се спусна като стена пред него.

Окови. Нина провери в юридическия справочник на Уиткин под буквата „О“, ала предварително знаеше, че там няма да намери никаква информация. Тези живеещи в свой собствен свят учени, които индексираха юридическите справочници и предлагаха резултатите от правните разработки в компютризиран вид, мислеха по различен начин от нея. Налагаше й се да намери всички дела, които Колиър би могъл да посочи в защита на своята позиция, и да изтъкне авторитети, застъпващи обратното становище. Правила, действащи в съдилищата по места, изключения към правилата… правомощия на съдията… бягство от… затворници, налагане на физически ограничения върху…

Пол се върна и се настани на стола до нея.

— Не сега, Пол.

— Само ще ти оставя тези материали, след това ще отида да закуся в кафенето на Хейди, преди да тръгна да връчвам призовките.

— Какви са тези материали?

— Допълнителни доклади за свидетелите, които направих в последните няколко дни.

— Нещо ново?

— Да. Четири нови момента. На първо място най-сетне успях да намеря полицейския рапорт от 1984 година, според който Джонатан Суит блъснал Темара по стълбището. Джес Суит е подписала свидетелските показания. Опитала се е да ги оттегли на следващия ден, ала не й позволили да го стори. Джонатан бил посетил някаква психотерапевтична програма преди това, затова обвинението за физическо насилие било изоставено. Би трябвало да вдигнеш много шум около този рапорт.

— Добро постижение. Мога да го използвам, за да поставя под съмнение казаното от него. Така би било лесно да го улича в престъпление.

— Възможно е Суит да е извършил първото убийство. Този човек въобще не отговаря на името си[1].

— Дори и да е убил дъщеря си, едва ли някой ще повярва, че е могъл да го направи от инвалидната си количка.

— Да се занимаваме поотделно с всяко убийство — рече Пол. — Добре. Второ. Експертът на обвинението, разчел фразите по движението на устните, Уили Евънс има заслужаваща уважение репутация. Неговите показания наистина са в наш ущърб, освен това мнението на призования от нас експерт никак не ни помага. Може би ще можеш да го накараш да промени становището си.

— Е, поне ще се опитам. Нещо друго?

— Третото нещо е, че офицерът Джейсън Джойс, който е спрял Кърт на сутринта след убийството, се ползва с лоша репутация по отношение на честността си… за разлика от тази на експерта Уили Евънс. Описал съм всичко това в докладите си до тебе.

— Благодаря, Пол. Помощта ти наистина е неоценима. — Окови, белезници, вериги, пранги, белезници за крака…

— Още нещо, което би могло да ти прозвучи смешно. След това си отивам. Всяка година Джери Кетрик води на преглед сина си Ралф в психиатричното отделение на местната болница, независимо че не е задължен да го прави.

— Продължавай — подкани го Нина, без да вдига показалец от книгата, отбелязвайки страницата, докъдето беше стигнала.

— Но това не е най-интригуващото нещо в случая.

— И кое е то?

— Защо ми позволяваш да те откъсвам от книгите ти? Ще отскоча до кафенето, ще похапна пържени яйца за закуска и…

— Не си играй с мен! Какво е важното в случая?

— Вие, адвокатите, сте напълно лишени от чувство за хумор — отбеляза Пол. — Чудя се защо ли е така? От време на време Ралф преживява психически кризи. Започва да мисли, че от пода и стените излизат плъхове, които се насочват срещу него да го изядат. Изпитва истински ужас от плъхове. Лекарите смятат, че наркотикът, който майка му употребявала по време на бременността си, е причината за това.

— Божичко! А аз едва не позволих на Боби да се качи в кабината на камиона при него. Откъде намери тази информация?

— Медицинската сестра, емигрантка от Филипините, която работи нощна смяна в болницата — обясни Пол. — Разбира се, ако искаш да се запознаеш с медицинските картони в психиатричното отделение, ще трябва да посочиш убедителна причина за издаване на призовка до съответната институция.

— Добре — каза Нина. — Довечера ще съставя текста на декларацията, необходим за издаване на призовката. Милн ще трябва да я подпише. Управлението на болницата ще се противопостави остро на това. — Може би щяха да се появят фактори, хвърлящи неяснота върху случая. — Плъхове! — повтори замислено тя.

— Те навремето са победили кучетата и са изяли котките — заяви Пол и се прозина. — Алибито на Ралф се свежда до показанията на баща му, че синът е спал дълбоко по време на стрелбата. Не ми изглежда твърде убедително, ако питаш мен.

— Широката усмивка на този човек, плъховете, извънгабаритните камиони… — изрече бавно тя.

— Той е приятен млад американец — добави Пол.

— Благодаря за допълнителните патрони, които ми подаде — обърна се към него Нина. — Може би ще мога да използвам Ралф, за да хвърля поне малка сянка на съмнение върху убийството на Тери.

— Колко такива сенки са необходими, за да накараш съдебните заседатели истински да се усъмнят? — попита Пол.

— Това знаят единствено те самите.

— Е, ще те оставя да се потиш над книгите, освен ако не мога да ти помогна с нещо. Има още няколко интересни сведения за другите свидетели, които ще можеш да прочетеш довечера. Добре — Пол се застоя край нея за миг, като че искаше да каже още нещо. Нина забеляза това, ала се престори, че не е. Погледът й остана забит в книгата.

— Довиждане — изрече небрежно той. — Ще ми се да дойдеш с мен. — Нина не реагира. Детективът се колеба още секунда, тътрейки крака по пода, след това си тръгна.

Нина извади жълтия си бележник и започна да записва съдебните дела, свързани с ограничаване физическата свобода на подсъдимия.

— Прочетох предоставените от вас материали — започна съдията Милн следобед. — Подсъдимият трябва да остане с окови, ала моля съдебните заседатели да не ги вземат под внимание, осмисляйки решението си по делото.

Нина почувства как вратът й отново пламва от гняв. Тя заговори:

— Ваша чест…

— Въведете съдебните заседатели — обърна се Милн към Кимура.

„Нека лицето ти изглежда радостно“ — каза си Нина. Докато твърде навъсените съдебни заседатели влизаха един след друг в залата и заемаха местата зад нея, Нина се опита да осъществи контакт с всеки един от тях, добавяйки към дружелюбния израз на лицето си и нотка на бодра увереност.

— Кърт — прошепна тя. — Спомни си какво говорихме преди малко. Изправи се. Нека лицето ти изглежда спокойно и невъзмутимо.

Тя погледна към Колиър. Той се усмихваше на влизащите съдебни заседатели — усмивката му беше служебна и не издаваше чувствата му. Ала от начина, по който прокурорът приглаждаше вратовръзката си, Нина си направи заключение, че той също изпитва нервност. Вече беше опознала настроенията и реакциите му.

Рязкото държание на Милн също претърпя промяна, стана дружелюбно и приятно. Всички те играеха като добри актьори, за да впечатлят бъдещите съдебни заседатели, опитвайки се да направят добро впечатление в самото начало. Отсега нататък беше важно единствено онова, което щяха да решат съдебните заседатели.

Започна трудният процес по избора на съдебни заседатели. Преустановиха работа в пет часа следобед и продължиха в девет сутринта във вторник. В продължение на цяла седмица бъдещите съдебни заседатели имаха последна възможност да говорят, понякога отговаряха на многословни въпроси с прекалено дълги отговори. След това онези от тях, които бяха избрани, трябваше да мълчат до края, като през цялото време правото да вземат решение им принадлежеше.

В петък вечерта, когато целият сложен процес завърши, Нина не беше удовлетворена. Докато тя и Пол чакаха доставката на пици по поръчка в кантората, тя сподели с детектива, че има прекалено много жени на средна възраст. Според Нина те щяха да подкрепят обвинението.

Тя прелисти купчините от документи пред себе си и изрече с глас, в който прозираше умора:

— Ще остана тук до полунощ. Процесът едва започна, а сънят вече не ми достига.

Нуждаеше се от емоционална подкрепа. Ала русите вежди на Пол бяха свъсени, на лицето му се беше появил заядлив израз, какъвто не беше виждала по-рано. На Нина не й мина през ум, че след дългия, уморителен ден Пол също може би чакаше жест на разбиране и топлота от нейна страна.

— Няма проблеми — реагира лаконично детективът. — Спечели тези дами на своя страна. Накарай ги да го съжаляват. Използвай онзи момчешки чар, с който Скот изглежда пленява вас, жените. Изкарай го жертва. Накарай ги да изпитват майчински чувства към него.

— Много добре — отбеляза Нина, почука с върха на химикала по устните си и кимна с глава. — Това ми харесва. Той наистина е жертва.

Тонът й изглежда подразни Пол.

— Значи такива чувства изпитваш и ти към него, нали? Майчински? По-добре се заеми здраво със задачата да го спасиш, защото той е просто противен кучи син — заяви той с неумолимост, която никак не й хареса.

— Повярвай ми, въобще не съм настроена майчински към него. Може би това ще ти допадне?

— Убедена си, че е невинен, нали? Всъщност дълбоко вярваш, че е така.

— Той не е убил Тери Ландън, Пол.

— Сигурна ли си? Откъде произтича убедеността ти? Нима скриваш някаква информация от мене? Ами Темара Суит? Сигурна ли си, че Скот не я е убил?

— Трябва да вярвам в това… Мисля, че Тери Ландън я е убила или някой друг. Не Кърт.

— Виждал съм много престъпници в дългата си практика — започна Пол, изправи се, а след това подпря ръце на бюрото. Устните му се изкривиха в подигравателна усмивка: — А жените биха направили всичко за тях. Тези престъпници са умели манипулатори. Онзи тип се справя добре с дамите. Нима не те върти на малкия си пръст? — Детективът отново се изправи и гневно ритна бюрото пред себе си.

— Престани, Пол. Нима не бива да изпитвам приятелски чувства към никого, освен към теб?

— Той те използва — отговори яростно Пол. — И това започва да ми омръзва. Репутацията ти отива по дяволите заради него. Хелоуел е почти убеден, че ти си инсценирала бягството. Целият град смята, че си просто поредната глупачка като героините от тъпите сапунени опери. Междувременно се намираш пред фалит. Зная, че Рийзнър не е върнал нито цент от хонорара, който му е изплатил Скот. Сенди му праща всяка седмица по едно писмо.

Колкото по-разгорещен ставаше детективът, толкова повече охладняваше държанието й. Беше осъзнала, че трябва да пожертва Пол, да го отстрани от случая. Рано или късно щеше да разкрие истината. Детективът трябваше да напусне и сега пред нея се откриваше съвършен начин да постигне онова, което беше решила.

Нина се изправи зад бюрото, обърната с лице към него.

— Говори тихо. Този случай е мой, не забравяй това. Аз вземам решенията. Впрочем кой днес се държа като загрижена майчица? Не можех да направя две крачки, без ти да долетиш до мен, пазейки ме да не нараня коляното си. През времето между изблиците, наподобяващи ревнива горила любовник, ти се отнасяш с мен като с дете.

Контраатаката на Нина накара Пол да стане моравочервен. Вени изпъкнаха по гърлото му, очите му изхвръкнаха леко напред. Чувстваше се уморен и бездруго търсеше повод за свада. Битката вече бе започнала и той забрави всичко друго.

Нина скръсти ръце на гърдите си и го изгледа гневно.

— Е, още сега направи плановете си. След като го осъдят, ще поискаш да отвлечеш хеликоптер, за да го измъкнеш от двора на затвора. Искаш да пропаднеш заедно със своя любовник, да му докажеш, че си вярна съпруга, когато ви пуснат от кафеза след двадесет години.

— А ти какво предлагаш — да бъда покорна твоя другарка в забавленията, без нито една сериозна мисъл в главата си?

— Това е по-добре, отколкото да се преструваш, че си мъж — отговори високо Пол. — Мъж в долнопробни обувки с високи токове.

— По дяволите, Пол, аз мисля не само за секс, за разлика от някои хора в тази стая.

— Можех да ти предложа много повече от това — заяви Пол. — Отивам си. Връщам се в Кармел. Ти очевидно нямаш нужда от мене. — Той се втурна с тежки стъпки в приемната. Минута след като тропотът заглъхна, Нина изведнъж осъзна, че Сенди бе слушала разговора им. Пол беше отворил външната врата, затова тя чу как секретарката му казва:

— Преди да се върнеш тук, мини през курс за подобряване на поведението.

— Кой ти е казал, че ще се върна? — Вратата се затръшна зад гърба му и тънките стени на кантората се разтрепериха.

Сенди влезе в кабинета на Нина, сложила ръце на кръста.

— Както винаги, закъснях за веселбата — рече тя. — Не ми остава нищо друго освен да почистя.

— Сенди, искам да те питам нещо.

Секретарката се приближи до бюрото на Нина.

— Питайте — каза тя.

Нина изтласка с крак изпод бюрото сините си обувки с висок ток.

— Виждаш ли нещо неприятно в тези обувки?

— Ами те са малко високи за моя вкус — отговори Сенди, прехвърляйки тежестта на тялото си от един крак, обут в гуменки, върху другия.

— Не, имам предвид дали са прекалено елегантни за съда? Не са като черните лачени обувки например. Дадох за тях осемдесет долара — Нина ги обу и веднага се почувства така, сякаш се бе окичила с евтино украшение. — Повярвай ми — мъжът може да те накара да се чувстваш несигурно с най-любимите си аксесоари.

Добре, беше направила мръсен номер на Пол и сега се чувстваше много…

— Много отвратително — обяви Сенди. — Обаче сега не говоря за обувките.

Тя бе впила в Нина неразгадаемия си поглед, който винаги я караше да губи смелостта си. Нина си припомни кратък телефонен разговор с Андреа предния ден. Нима Сенди беше подслушвала?

— Винаги можете да станете актриса, ако ви лишат от адвокатски права — продължи Сенди. Нина осъзна, че секретарката й знаеше за Мат. Тя разбираше какво Нина бе извършила току-що.

— Ако продължаваш да подслушваш разговорите ми, ще си навлечеш неприятности. Онова, което знаеш — каза й Нина, — те прави съучастник. — Умът й заработи върху нюансите от етично и криминално естество, навлизайки все по-дълбоко и по-дълбоко по темата. Всичко беше толкова сложно…

— Такива измислени думи не означават нищо за мене — заяви Сенди. — Някой трябва да опита да изчисти всичко това. Вие бяхте избрана да го сторите. Хората разчитат на вас. Някой трябва да ви подкрепя през целия път. Това ще бъда аз. Съвсем просто е, нали? Хайде да се залавяме за работа.

Думите й прозвучаха така чисто и ободрително, като че айсберги бяха прорязали замръзнало море. Нина буквално подскочи в креслото си. Съмненията и объркването внезапно я напуснаха.

— По дяволите, Сенди — измърмори тя.

Някой почука на външната врата и след миг се разнесе мъжки глас:

— Доставка на пици по поръчка.

— Само да не са забравили да сложат повече сирене — отбеляза Сенди.

[1] На английски sweet — мил, дружелюбен, сладък — бел.пр. ↑

35.

В следващия понеделник сутринта Милн най-сетне каза:

— Сега разполагаме с дванадесет съдебни заседатели и петима пълномощници.

Съдебните заседатели, от които девет бяха жени — внушителен брой, което означаваше, че те ще имат решаваща дума в обсъжданията, започнаха да въздишат и да шават неловко в креслата си. Госпожа Бъргъни, величествена и строга, бе заела централното място на първия ред и контролираше без никакво усилие положението. Някой от онези високоплатени експерти, подбиращи съдебните заседатели, би трябвало да извърши проучване колко често човекът, заел централното място на първия ред, става техен председател. Госпожа Бъргъни имаше остър, нетърпелив поглед — наблюдателни очи на човек, проверяващ как е изчистена стаята. Дама, която винаги забелязва парченцето от салфетка под леглото или непометената паяжина в ъгъла на тавана.

Може би тя щеше да помисли, че очите на Джери Кетрик не са толкова наблюдателни колкото нейните собствени.

Кърт седеше от лявата страна на Нина, веригите му не бяха махнати, ала поне беше облечен в собствения си костюм. Не бяха разменили почти нито дума помежду си. Лицето му изглеждаше сивкаво, очите му бяха хлътнали, защото бе отслабнал твърде много. Нина отново си припомни какво му причинява. Той не трябваше да преживее всичко това. Можеше да се върне при своето пиано, да свири произведенията на Бах, а през следващата година тя щеше да подготвя защитата на брат си, когото щяха да хвърлят в затвора. Когато останалите членове от групата на съдебните заседатели излязоха напред, тя стисна ръката му и прошепна:

— Съставът на съдебните заседатели е добър. Ще се справим.

Публиката изпълни местата в залата, шепнейки помежду си, докато хората, които не бяха избрани за заседатели, напуснаха един след друг първата редица. Барбет Кейн от вестник „Мирър“ беше тук с двама други репортери. Семейство Суит седеше тихо в края на реда, инвалидната количка на Джонатан Суит беше спряна на пътеката до мястото на съпругата му. Дорийн Ордуей се беше издокарала в бледожълт костюм с минипола, по-светлите кичури на косата й бяха прибрани в ефектна плитка. Майкъл Ордуей бе облечен както обикновено в джинси, тъмното му, загоряло лице изглеждаше не намясто в тази зала.

Служителите от полицията, призовани като свидетели, бяха извинени за днес и щяха да се явят в съда следващата сутрин. Изключение правеше Франк Фонтейн, криминологът, който щеше да говори пръв; той вероятно беше излязъл в коридора и прочиташе бележките си за петдесети път.

Никакви роднини и приятели не се появиха от страна на Тери, ако в това число не бяха включени членовете на семейство Кетрик, които, по всичко личеше, изпитваха задоволство от привилегированата позиция на Джери като очевидец. Родителите на Тери бяха мъртви и Нина не бе успяла да намери човек, който я познаваше добре. Дори и сътрудниците й в кинематографския бизнес можеха да разкрият съвсем малко неща за нея. Тя бе изпращала по факса офертите и кореспонденцията си от Тахо и бе запазила пълна тайнственост около личността си.

Родителите на Кърт също бяха мъртви, ала сестра му Беки беше пристигнала от Айдахо и щеше да остане тук, докато траеше процесът. Беки беше десет години по-възрастна от Кърт; вече била омъжена и се е преселила в Бойзи още преди Тем да изчезне от града. Тя бе споделила, че Кърт й пишел от време на време; сега Беки се опитваше да го подкрепи, ала годините, прекарани от двамата далеч един от друг, бяха направили връзката помежду им по-слаба.

Старците бяха заели местата си в дъното на залата — три жени и един много стар мъж, който често заспиваше и хъркаше.

Това беше всичко. Не се появи орда от изпълнени с любопитство ловци на новини, пътеките не бяха изпълнени с покрусени членове на семейството.

Разбира се, Пол не беше пристигнал. Беше се обадил на Сенди, че няма да дойде на процеса. Ала Нина не възнамеряваше да мисли за оттеглянето на Пол от случая. Сенди, заедно с Кърт, седеше на адвокатската маса до нея. Беше си сложила черни обувки с нисък ток, памучна зеленикавокафява риза и огромно черно сако, което й стоеше зле. Нина имаше нужда от помощта й: Сенди трябваше да следи огромния поток от документи, които можеха да потрябват за справка във всеки момент на делото. Секретарката й щеше да води бележки и да поддържа всички материали подредени в необходимия порядък. Уиш щеше да остане в кабинета, за да отговаря на телефонните обаждания. Така работата на кантората нямаше да бъде преустановена.

Колиър се изправи, заобиколи масата, определена за прокурора, и се насочи към подиума, поставен пред ложата на съдебните заседатели. Внимателно остави папката си с документи на масата, след това застана недалеч от подиума и започна да говори. Той изглеждаше в свои води, облечен в стария си сив костюм от мек плат. Беше спокоен, като че трябваше да разкаже някаква история на приятелите си, седнали на някоя пейка в парка.

— Разглеждаме дело, свързано с убийство на човек. Жена на име Тери Ландън била застреляна с пушка „Ремингтън“ в своето студио на тридесети март тази година в около единадесет часа и четиридесет и пет минути вечерта. Тук съм, за да представя пред вас фактите, свързани с това престъпление, по възможно най-ясния и обективен начин.

Фактите, с които ще се запознаете, бавно ще очертаят пред вас историята на един човек — той е тук, подсъдимият Кърт Скот. Ще научите, че господин Скот притежава определен чар, привличащ жените, качество, което е довело до смъртта на най-малко две човешки същества. Ще разберете как този човек е прелъстил едно младо момиче на име Темара Суит преди дванадесет години и е поддържал тайна любовна връзка с нея. По-късно я извел недалеч от една планинска пътека, стрелял два пъти срещу нея, а после заровил тялото й. Ще чуете как преди няколко месеца той използвал същата пушка, с която стрелял и убил бившата си съпруга, за да прикрие следите на първото си престъпление.

Съдебните заседатели слушаха с интерес как Колиър, почти без да се връща към масата, за да погледне записките си, разкриваше по прост, логичен начин подробностите по случая, които трябваше да подкрепи с доказателства. Той даваше най-доброто от себе си, беше съвършено подготвен, делови, показваше на съдебните заседатели — без да преувеличава каквото и да било, без да изпада в емоционални изблици, — че те биха могли да му се доверят и да следват разсъжденията му. Нина не беше изненадана от онова, което каза той; в щата Калифорния бе разработена подробна предварителна процедура, предназначена да сведе до минимум изненадите по време на съдебния процес.

Въпреки това, когато Хелоуел обобщи свидетелските показания, които трябваше да представи пред съда, Нина беше шокирана колко убедително звучеше тезата на обвинението. Тя повдигаше възражение, когато това беше необходимо, водеше си бележки, наблюдаваше госпожа Бъргъни и останалите съдебни заседатели, опознаваше израженията на лицата им и се опитваше да запази увереността си в крайната победа.

Колиър приключи в четири часа и петнадесет минути и съдията Милн закри заседанието на съда за деня. Кърт беше изведен от залата.

Нина и Сенди се върнаха в кантората, преодолявайки натовареното движение по улиците на града. Нина влезе в кабинета си, остави за по-късно работата с документите и съобщенията от телефонния секретар и потърси нов бележник.

— Сенди, напечатай бележките, които си водих през деня, и след това се прибирай у дома.

— А вие какво ще правите? — попита Сенди от вратата.

— Ще полея цветята и ще мисля.

— Ако отидете да вечеряте някъде и след това отново се върнете в кантората, бележките ще бъдат напечатани, а вие ще можете да мислите по-добре — Сенди включи компютъра. Нина излезе от кабинета, обула обувките си с нисък ток, и среса косата си.

— Сенди?

Секретарката се обърна и и вдигна гъстите си вежди.

— Какво има? — попита тя.

— Обаждал ли се е Пол? — поинтересува се Нина. — Чух, че се върна, за да чуеш съобщенията от телефонния секретар.

— Не е. Но Уиш иска да научи какво бихте желали да свърши в близките няколко часа.

— О, засега няма нищо за него.

— Мога ли да му поставя няколко задачи, които трябва да изпълни в кантората, докато вие сте в съда?

— Разбира се. Сенди, Уиш ли е единственият ти син?

— Да, единственият — отговори Сенди. — Ала имам три дъщери.

— Къде е бащата?

— Отдавна ни напусна — отвърна Сенди и в очите й се появи блясък, който накара Нина да не задава повече въпроси.

— Невероятно нещо е човек да има дете — продължи Нина. — Ако трябваше да планирам кога да родя дете, сигурно нямаше да го направя, но сега всеки божи ден се радвам, че Боб е в живота ми. Знаеш ли, просто ще се прибера у дома. Утре рано сутринта ще се отбия в кантората и ще разгледам изложението си. Иска ми се да помогна на Боб с домашната му работа, да поговоря малко с него за днешния ден в съда. Той се тревожи твърде много.

Тя се отби в супермаркета да купи подправки за спагети, приготви обилна вечеря, прекара известно време с Боб, взе вана и спа непробудно девет часа. Когато будилникът иззвъня в шест часа сутринта, Нина се чувстваше готова.

Съдебната зала. Кърт седеше до нея с безизразно лице. Днес беше облечен в сив костюм с бяла яка.

— Госпожо Рейли, можеше да започнете изложението си — обяви съдията Милн.

Тя започна бавно с прости думи, непрекъснато повтаряйки фразата „с умерена доза съмнение“, така че да се запечата в умовете на съдебните заседатели:

— Обвинението ще се опита да ви убеди, че става дума за хладнокръвно планирани убийства, извършени от подсъдимия Кърт Скот. Фактът, че пушката „Ремингтън“, използвана при двете убийства, е закупена от подсъдимия, ще бъде използван в подкрепа на тази теза.

Ала свидетелските показания ще докажат, че Тери Ландън е имала достъп до тази пушка преди дванадесет години, когато е била убита Темара Суит. Джери и Ралф Кетрик ще потвърдят, че госпожа Ландън е държала пушката в студиото си и оръжието се е намирало там скоро преди да бъде застреляна тя. Предполага се, че обвиняемият я е застрелял при първото си посещение в студиото, където тя е работела. Ала това твърдение е лишено от логика, дами и господа.

Ние ще ви покажем, че Кърт Скот не е извършил нито първото, нито второто убийство; ще представим доказателства, свидетелстващи, че Тери Ландън е била неуравновесена, склонна към насилие личност. Възможно е самата тя да е убила Темара Суит, защото била влюбена в подсъдимия, а той се е срещал с госпожица Суит. Ние ще ви покажем, че подсъдимият съвсем не е хладнокръвен убиец. Той е жертва на Тери Ландън, каквато е била и самата госпожица Суит.

Ние ще ви покажем, че всяко едно от тъй наречените доказателства, свързващи подсъдимия с двете убийства, има алтернативно, невинно обяснение. Ще ви покажем, че други хора са имали мотив, средства и възможност да убият госпожа Ландън. Ще докажем, че показанията, дадени от господин Кетрик, идентифицирал в качеството си на очевидец подсъдимия като извършител на престъплението, са съмнителни. Толкова съмнителни, че не би трябвало да ги приемете.

Що се отнася до видеоматериала, заснет от умиращата госпожа Ландън, има два въпроса, които, надявам се, ще си зададете, докато го гледате. Първо: възможно ли е някой човек, пък бил той най-опитният експерт, разчитащ значението на думите по движението на устните, наистина да твърди какво в действителност е казала тя? И второ: нима отмъстителността на госпожа Ландън към подсъдимия е стигнала чак дотам, че тя, изричайки последните си думи, е мислела само за него, а не за действителния убиец?

Това сега може да ви изглежда невероятно, дами и господа, защото все още не сте се запознали с Тери Ландън чрез свидетелските показания. Но когато започнете да я разбирате, да усетите болестта в душата й, накарала я да желае гибелта на подсъдимия, тъй като той й е отказал любовта си — болест, която не отзвучавала, а ставала все по-сериозна в течение на годините, — вие ще се убедите, че каквито и да са били точно използваните от Тери Ландън думи, тя е лъгала в последните секунди от живота си.

Моля ви да се запознаете внимателно с този доказателствен материал, запазвайки подходяща доза скептицизъм. Не приемайте нещата такива, каквито изглеждат на повърхността. Вгледайте се по-дълбоко и аз съм убедена, че ще изпитате съмнение дали сценарият, предложен от обвинението, е достоверен.

Нина се спря подробно върху моментите в тезата на обвинението, които според нея бяха най-слаби. Погледът на госпожа Бъргъни не се откъсваше от нея нито за секунда. Какво мислеше тя?

Нина замълча за миг. Тъкмо щеше да започне заключителната част от изложението си, когато някой в залата закашля. Тя чу зад гърба си звън от оковите на Кърт, когато той помръдна на мястото си.

Нина остави бележника си на масата, заобиколи бързо подиума и протегна ръка към Кърт.

— Вероятно погледите ви са били насочени към краката на Кърт Скот — изрече тя и посочи с длан оковите. — Зная, че и аз бих постъпила по същия начин. Може би сте се опитали да не ги гледате. Но искам да ви предложа да мислите за тези окови. Погледнете този човек. Той е доведен пред вас унизен, с накърнено достойнство, окован във вериги. Накарали са го да изглежда като свиреп…

— Ваша чест! — намеси се Колиър.

— Моля, запомнете, независимо от това какво са направили, за да го накарат да изглежда отблъскващо…

— Госпожо Рейли — проехтя гласът на Милн. — Отидете на мястото си…

— Той е невинен до доказване на противното. Невинен човек!

— Госпожо Рейли! Заемете мястото си!

Тя се подчини. Ала знаеше, че съдебните заседатели бяха доловили убедеността в гласа й.

Кърт беше невинен. Тя знаеше, че е така.

36.

Съдебната зала отново стана единствено възможният свят, където живееше Нина. Очите на някои от жените съдебни заседатели бяха непрекъснато устремени към Кърт.

Във вторник бе представено писмото на Тери, изпратено до Кърт през 1990 година. То бе намерено в апартамента му във Визбаден. Докато съдебните заседатели се запознаваха с него, Нина отново прочете своето копие:

Скъпи Страхливи Лъвчо,

Един малък горски дух ми прошепна, че си в Лондон, затова и посетих този град. Но ти отново избяга и аз трябва да се връщам у дома. Така че може би ще получиш писмото ми, ала може и да не стигне до тебе.

Някой ден ще те намеря. Не е справедливо ти да се наслаждаваш на живота, докато аз да страдам. Ти ми причини всички нещастия. Мисля за тебе всеки ден. Припомням си лъжите ти, че ме обичаш, и онова, което ме накара да направя. Ако на този свят има някаква справедливост, ти трябва да бъдеш наказан.

Нима наистина мислиш, че ще спра сега? Или въобще някога? Аз съм от онзи тип жени, които обичат само веднъж в живота си.

Кърт… докога ще успяваш да ми избягваш? Аз съм непоколебима. По-силна съм от тебе. Аз съм твоя Съпруга, Кърт. И като такава имам своите права, разбираш ли?

Писмото беше подписано „Тери“.

След него Колиър представи отговора на Кърт, който Тери бе запазила. В него той й пишеше, че ще я накара да съжалява, ако продължи да го измъчва с преследването си.

В сряда Колиър призова Джейсън Джойс, полицая от участъка Южно Тахо, който беше арестувал Кърт призори. Офицер Джойс носеше сивата си, гъста като четка коса много късо подстригана. Той беше заел стойка „мирно“ като новобранец в армията.

— Той се движеше на зигзаг около осевата линия по улицата „Пайниър Трейл“ — заяви полицаят в отговор на въпрос, отправен му от Колиър, след като огледа бележките си. — Това се случи в пет и четиридесет часа сутринта. Аз започнах да карам успоредно с него. Главата му беше отпусната, сякаш беше много уморен или болен. Когато ме видя, лицето му придоби уплашен израз. Не си беше сложил предпазния колан.

Накарах го да спре в аварийната лента след град Джикарилоу. Помолих го да ми покаже шофьорската си книжка, по ръката му имаше кръв, която течеше изпод ръкава на ризата му. Насочих светлината на фенера към него, накарах го да слезе и да притисне гърди към колата. Отляво дрехите му бяха изцапани навсякъде с нещо, което наподобяваше изсъхнала кръв. Попитах: „Какво е това?“. Той отговори: „Кръв.“ Отново попитах: „Ранен ли сте?“, той кимна с глава утвърдително, затова му зададох още един въпрос: „Сбили ли сте се с някого?“ Скот отговори: „Имаше престрелка. Тя беше застреляна.“

— Значи той е изрекъл именно тези думи? „Тя беше застреляна“ — повтори Колиър и вдигна вежди пред съдебните заседатели, за да подчертае важността на това изявление.

— Да, така си записах след това.

— Какво се случи по-нататък?

— Повиках подкрепление и линейка. Подсъдимият беше приет в болница „Боулдър“ в шест часа и двадесет минути. Беше прострелян в лявата ръка — рана в меките тъкани. По пътя той ми каза къде живее тази жена. Разказа ми, че през цялата нощ е карал в околностите на града, паркирал някъде и спал известно време, след това решил да отиде в полицейския участък, да съобщи за случая и да получи лекарска помощ. Точно тогава го спрях.

— Какво направихте след това? — попита Колиър.

— Офицер Буут и аз отидохме на посочения от него адрес и се насочихме директно към студиото недалеч от голямата къща.

— Защо постъпихте така?

— Поради две причини. Пътеката към студиото беше осеяна с тъмни капчици. Вратата беше широко отворена. Температурата беше около четиридесет градуса по Фаренхайт. Ако имаше някой в помещението, по всяка вероятност бе в беда. Затова обявихме присъствието си пред вратата. Вътре беше тъмно, но видях множество най-различни уреди. После забелязах нещо, което ми заприлича на приклад на пушка. Извадихме оръжията си и влязохме.

— Какво намерихте в студиото?

— Жена, просната на пода на около десет фута от вратата. Тя не дишаше. Тялото беше студено, вкочанено, покрито с кръв, която отчасти беше изсъхнала. Обадих се за още една линейка, ала ми беше ясно, че е мъртва.

Джойс продължи с дългия разказ, подробно описан в полицейските доклади: пушката „Ремингтън“ на пода до Тери, следите от борба, видеокамерата, подпряна между краката й. Група от отдел „Убийства“, състояща се от фотограф, двама криминолози и детектив — лейтенант Джулиън Оскъл, беше пристигнала след час на местопрестъплението и бе започнала своята работа.

— Какво направихте след това?

— Върнах се в полицейския участък и започнах да пиша доклада си по случая.

— Благодаря ви, офицер Джойс. Вашият свидетел, моля.

* * *

Нина започна да задава въпроси на полицая във връзка с разговора му с Кърт.

— И не сте направили запис на показанията му? — попита тя.

— Не. Филмирах ареста чрез засипващото устройство в колата си. Това е стандартна процедура. Звукът беше изключен.

— Нека видим филма — каза Нина. Светлините в съдебната зала отново угаснаха. Те гледаха филма: Джойс спря Кърт, приближи се към колата му с запалено електрическо фенерче, Кърт отвори вратата и опря гърди о капака. Беше кристалночиста утрин в Тахо, камерата бе внимателно монтирана, за да улови всеки, намиращ се пред полицейската кола. Лице, което без съмнение принадлежеше на Кърт, се обърна към камерата и заговори сериозно.

— Спрете тук — помоли Нина. — Какво точно казва той в този момент?

— Добре — отвърна търпеливо Джойс. — Отговарям ви според бележките, които съм си водил. Аз попитах: „Какво е това?“ Той отговори: „Кръв.“ Зададох въпрос: „Ранен ли сте?“, той кимна с глава утвърдително, затова казах: „Сбили ли сте се с някого?“ А той отговори: „Имаше престрелка. Тя беше застреляна.“

— Имате ли спомени от случилото се, при положение че не ползвате бележките си?

— Спомените ми са смътни. Това стана преди няколко месеца. Разчитам на бележките, които съм водил.

— Кога точно сте направили записките си?

— Тук, в горния ъгъл на страницата е посочено: седем часа и тридесет минути сутринта.

— А кога точно подсъдимият е изрекъл тези думи?

— Сигурно е било… можете да видите точното време от видеозаписа. Било е пет часът и четиридесет и четири минути.

— Обсъждахте ли с някого кои точно думи е използвал подсъдимият, преди да направите записките си?

— Точно кои думи е използвал ли? Не.

— Следователно между времето, когато Скот е дал показания, и времето, когато сте направили записките си, е изтекъл един час и четиридесет и шест минути?

— Да.

— А през това време вие сте направили ужасяващо откритие — намерили сте тяло, покрито с кръв, осъзнавайки всички последствия от това?

— Да.

— Възможно ли е през изтеклото време да сте забравили точно кои думи е изрекъл подсъдимият?

— Не. Обучен съм да запомням такива неща.

— Вашата памет е привикнала да запомня точно какви думи използват хората в показанията, които ви дават, нали?

— Да — младият полицай я погледна със самодоволна усмивка. Той знаеше, че единственото, което трябва да стори сега, бе да се придържа към предначертаната линия — „Тя беше застреляна“. Тези думи са почти равнозначни на самопризнание.

— Е, в такъв случай нека да подложим на изпитание вашата памет за по-малък период от време. Ще го направим, нали? — предложи Нина. Усмивката на офицер Джойс бързо повехна. — Ето нашия тест: Кой беше въпросът, който ви зададох преди три въпроса? — попита Нина.

— Възразявам. Този тест не е подходящ за случая, Ваша чест.

Двамата юристи започнаха да спорят по този току-що възникнал проблем. Офицерът Джойс стоеше в свидетелската ложа. Лицето му беше мъчително изопнато от усилията да се съсредоточи, използвайки допълнителните минути за мислене, които му бе осигурил Колиър.

— Какво не ви задоволява в теста? — обърна се Милн към Колиър. Колиър повтори, че подобна стъпка не е честна, изреждайки аргументите в своя полза. През цялото време Джойс мислеше. Милн видя, че прокурорът поглежда към свидетеля, забеляза израза на лицето му и рязко заяви:

— Възражението се отхвърля.

Нина се върна до масата на защитата и каза:

— Какъв е отговорът ви, офицер Джойс?

— Не разбирам какво имате предвид „Преди три въпроса“ — какво искате да кажете с това?

— Дори ще започна началната фраза на въпроса: „А през това време…“

— А през това време… вие сте били зает, откривайки тялото и всичко останало… — започна нерешително офицер Джойс.

— Значи си спомняте само това?

— Трудно е човек да си спомни точно как е бил формулиран въпросът. Искам да кажа, тук, в съда, нивото на стрес е много високо.

— А нима нивото на стрес не е така високо, когато сте спрели човек, опръскан с кръв, и след това сте намерили простреляната жертва?

Офицер Джойс не можа да даде отговор на този въпрос.

— Моля да бъде прочетен въпросът, започващ с фразата „А през това време…“, Ваша чест.

След секунда съдебният стенограф прочете:

— А през време вие сте направили ужасяващо откритие — намерили сте тяло, покрито с кръв, осъзнавайки всички последствия от това?

— Точно така — заяви офицер Джойс. — Бях си припомнил по-голямата част от въпроса.

— Твърдя, че отговорът ви дори не се доближава до думите, които бях употребила във въпроса си, офицер Джойс. Колко време изтече между мига, когато ви зададох въпроса си, и вашия опит да го повторите?

— Три или четири минути — отговори младият полицай и се отпусна на мястото си.

— Това е всичко. Благодаря ви — каза Нина. Тя погледна към съдебните заседатели. Те седяха с изправени гърбове — точно каквато беше и позата на офицер Джойс преди няколко минути, — след това се раздвижиха. Добре. Успя да ги събуди.

— Кажете цялото си име — каза Колиър от масата на обвинението. Беше четвъртък, рано сутринта, и делото срещу Кърт беше в разгара си. Денят щеше да бъде горещ, а климатичната инсталация не работеше.

— Уили Гершуин Евънс. Наричайте ме Уили, моля.

Експертът, разчел фразите по движението на устните при видеоматериала от смъртта на Тери, беше заел свидетелската ложа. Беше прехвърлил седемдесетте, изглеждаше здрав човек, приемащ редовно необходимите витамини с храната си. Той носеше очила без рамки и раирана вратовръзка, беше облечен в колосана бяла риза.

— Къде работите?

— Сега съм пенсионер, но по-рано работех в службата за изплащане на обезщетения в случай на злополука към здравния отдел в Плейсървил. — Той приказваше ясно, макар че гласът му звучеше глухо и създаваше впечатлението, че се разнася от необичайно място.

— Били ли сте призоваван по-рано като експерт за разчитане на казаното по движението на устните в нашата административна област?

— О, много пъти в продължение на четиридесет години. Помагах на хора, имащи затруднение със слуха, при попълването на молби за изплащане на полагащите им се обезщетения. В съда съм правил жестомимичен превод за свидетели, които владеят езика на глухонемите, възприет в САЩ. В тази област съм добър, а разчитането на думите по движението на устните е от полза при ползването на този език. Също така съм оказвал помощ на полицията, когато инспекторите наблюдават хора зад стъкло и е необходимо да научат за какво става дума в разговора.

— Вашият слух увреден ли е?

— Беше. Навремето наричаха хора като мене направо глухи. Боледувах от дифтерит като дете. Въобще не можех да чувам нищо до тридесет и осем годишна възраст. Тогава съпругата ми ме заведе на преглед в Станфорд. Неочаквано специалистите решиха, че могат да ме оперират, вследствие на което щях да възвърна слуха си. Възстановиха седемдесет и осем процента от слуха ми, останалото свърши слуховият ми апарат. Ала не успяха да помогнат на съпругата ми, затова аз продължих заниманията си с езика за глухонеми и с разчитането думите по движението на устните.

— Смятате ли себе си за експерт в областта на разчитането на думите по движението на устните?

— Правя го по-добре от всеки друг, когото съм срещал — отговори уверено старият човек.

— Моля, този свидетел да бъде квалифициран като експерт в областта на разчитане на думите по движението на устните — заяви Колиър.

— Госпожо Рейли?

Нина се замисли. Можеше да извлече огромна полза от компетентността на Евънс, беше възможно да направи опит и да използва показанията му за собствените си цели. Реши да не се залавя за дреболии и отговори.

— Не възразявам, Ваша чест.

Колиър каза:

— Бих искал да демонстрирам как разчитате казаното по движението на устните. Ще напиша едно изречение и ще ви го прочета, движейки устни, без да издавам звук. Моля ви да съобщите какво съм казал. Заявявам пред съда и защитата, че не съм правил предварителна репетиция със свидетеля. Говоря истината, нали?

— Всичко, което казахте, беше, че ще ми дадете малък тест — отговори свидетелят и кимна с глава. Колиър се замисли за миг, написа нещо и предаде листа хартия на Милн. После пристъпи към свидетеля и попита:

— Готов ли сте?

— Действайте.

Колиър започна да движи устните си срещу свидетеля.

— Направете го отново — помоли го господин Евънс.

Щом Колиър затвори уста, свидетелят заяви:

— Сега го разбрах. Вие казахте: „Цената на яйцата се повиши до четиридесет и девет цента за дузина.“ Кога за последен път сте купували яйца, господине?

Зрителите се разсмяха, Колиър също се усмихна и взе листа хартия от съдията. Той го подаде на Нина, която прочете написаното от мястото си, и след това добави:

— Мога ли да го покажа на съдебните заседатели?

— Не възразявам — отговори Нина. Листът премина от ръка в ръка. Свидетелят беше прочел съвсем точно всичките думи. Колиър се приближи до чиновника, обслужващ обвинението, и взе няколко документа.

— На тридесет и първи март тази година вие бяхте помолен от представител на полицейската служба в Южно Тахо да предоставите експертните си услуги във връзка с разследване по повод смъртта на Тереза Ландън. Потвърждавате ли това?

— Да.

— Опишете какви услуги бяхте помолен да окажете на полицията.

— Те имаха видеозапис на… хмм… покойната дама. Тя е била простреляна, не е била в състояние да приказва, ала е движела устните си, като че е приказвала нещо. Те искаха да видя дали наистина е казала нещо.

— Гледахте ли записа, предварително представен като доказателство номер 45? — Свидетелят се обърна към видеозаписа, показан от Колиър, и заяви:

— Да, гледах го. Когато приключих, веднага написах името си на етикета. След това добавих и датата.

— Къде се намирахте, когато гледахте видеозаписа?

— В залата за конференции към вашия кабинет. Един полицай пусна лентата и когато приключихме, той я пренави и я прибра в касетката.

— Оставахте ли някога сам при видеоматериала?

— Не.

— Какво се случи след това?

— Написах онова, което казваше дамата. Там, където не бях сигурен, оставях празни места. Вашият секретар го напечата, а аз проверих дали напечатаният текст е напълно идентичен с моя. След това го подписах.

— Документът, отбелязан като Свидетелство 46, представлява всъщност вашите ръкописни бележки, които сте водили по време на работа си, нали?

Свидетелят наведе глава и разгледа внимателно листа хартия.

— Точно така.

— А вие се подписахте върху напечатания документ, означен като Свидетелство 47 — документа, напечатан от секретаря?

Евън отново направи същата щателна проверка.

— Точно така.

— Моля свидетелства 46 и 47 да бъдат приети като веществени доказателства по делото — каза Колиър.

— Не възразявам — отвърна Нина.

— Посочените документи се приемат като веществени доказателства със съответстващите им номера — потвърди Милн и отрази този факт в собствените си бележки.

Колиър заговори:

— Кажете ми сега, господин Евънс…

— Уили.

— Моля, прочетете бележките си пред съдебните заседатели.

— Възразявам. Нека приложим правилото за най-убедителното доказателство — заяви Нина.

— Обявявам кратко съвещание между съдията, прокурора и адвоката на подсъдимия.

Когато тя, Колиър и Милн започнаха съвещанието, Нина прошепна така, че не можеха да я чуят съдебните заседатели:

— Най-доброто доказателство са спомените на свидетеля, дори ако той използва своите бележки, за да опресни паметта си. Следователно свидетелят би трябвало да даде показанията си по памет, доколкото позволяват това възможностите му.

Милн се обърна към Колиър:

— По принцип тя има право, ала конкретно в нашия случай греши. Най-убедителното доказателство е видеоматериалът. Свидетелят всъщност е само преводач. Защо не започнете с това?

— Смятах, че се нуждаем от по-широка основа. Трябва да покажем, че не са нарушени правилата за съхранение на видеоматериала. Освен ако адвокатът на подсъдимия не поиска да постави условие, че…

— Че сте променили нещо в записа? Ако материалът е същият, който гледах онзи ден в кабинета ви, няма да повдигна възражение по въпроса — заяви Нина. — Нека покажем видеозаписа. Няма да повдигам каквито и да било възражения.

— Благодаря. Това ще спести много време — отбеляза Колиър и хвърли озадачен поглед към нея. Нина знаеше: прокурорът се питаше защо тя не бе използвала всичко възможно да възпре излъчването на видеоматериала.

Те отново се върнаха на местата си. Колиър прошепна нещо на един заместник-шериф. След няколко секунди беше монтиран екран, заместник-шерифът донесе прожектор и го инсталира на пътеката между пейките в залата.

— Възражението на защитата е прието — обяви Милн.

— Сега съдът би желал да се запознае с доказателство 45 — видеозапис, направен очевидно от Тери Ландън, след като тя е била простреляна.

— Не възразявам.

— Почакайте секунда — каза Милн, когато светлината угасна. — Дами и господа съдебни заседатели, уведомявам ви, че записът е твърде натуралистичен и показва физическото въздействие, причинено от стрелба срещу човешко същество. Ще видите много кръв. Ако в даден момент почувствате, че не можете да издържите, моля, вдигнете ръка и ще бъдете изведени от съдебната зала.

Съдебните заседатели почти едновременно вдигнаха вежди. Госпожа Бъргъни пое дълбоко дъх и отпусна ръце на скута си. Няколко от останалите дами веднага я последваха.

— Пуснете записа.

Колиър махна с ръка. Изведнъж всички се пренесоха в мрачното студио на Тери. Високоговорителят започна да бълва шокиращи звуци. Ужасената публика в съдебната зала гледаше и слушаше как Тери се кискаше, сякаш изпитваше наслада от собствената си кръв. Устните й се движеха с отблъскваща решимост, оформяйки беззвучно цяла поредица от думи.

Записът свърши. Съдебните заседатели, изглежда, бяха преживели шок. Кърт изрече тихо:

— Божичко, това е ужасно, ужасно! — той бе попаднал в плен на някакъв огромен смут, имаше вид на човек, който всеки момент може да скочи от мястото си и да изрече неща, за които после ще съжалява. Нина сложи ръка върху дланта му, опитвайки се да го успокои.

Видеоматериалът бе изтръгнал Нина от борбата за надмощие между защитата и обвинението. Сега тя се беше пренесла в света на едно човешко същество, чийто живот угасваше пред очите й. И все пак… и все пак… Тери Ландън бе изпълнена с омраза в мига на смъртта си. Тя трябваше да помни това.

— Това ли е материалът, който гледахте? — обърна се Колиър към Евънс с делови тон.

— Да.

— И го гледахте няколко пъти?

— Точно така.

— Вашите записки, доказателство 46, са направени в резултат от усилията ви да разчетете думите по движението на устните на жертвата, нали така?

— Да.

— Можете ли да си спомните точно кои думи е използвала тя, без да се консултирате със записките си?

— Не, не мога.

— Добре. Прочетете записките си — каза Колиър.

Евънс се поколеба, погледна към Нина, сякаш тя възнамеряваше да го прекъсне.

— Започвайте, Уили — отново се намеси Колиър.

— Добре. Запознавам ви с бележките си, които си водех докато гледах видеоматериала няколко пъти поред. Жертвата каза: „Не ме боли… пауза… ох, ох умирам… пауза… Ти си виновен, Кърт… пауза… ох, ох, умирам… пауза… Ти… празно място, празно място, натисна спусъка пауза… каква изненада… пауза… Ангелът на смъртта… пауза… Ще се срещнем в ада.“ След това гласът й заглъхва: — „Ох, ох, ох.“

Всички в съдебната зала се бяха смълчали. Думите, прочетени с глухия глас на възрастния човек, бяха толкова въздействащи, толкова смразяващи. Една млада жена от съдебните заседатели притисна ръка към устата си.

Колиър изчака хората да нарушат тишината, след това попита:

— Какво имате предвид, когато казвате „пауза“?

— О, Тери Ландън не е изричала думата „пауза“. Аз я използвам, за да покажа, че тя е направила пауза между съответните фрази.

— А когато казвате „празно място“?

— Когато казвам само „празно“, означава, че не съм уловил една сричка. „Празно място“ означава, че не съм разбрал две срички.

— И така, за да улесним разбирането, ще прочета онова, което е казала Тери Ландън без паузите и празните места: „Не ме боли. Умирам. Ти си виновен, Кърт. Ох, ох. Умирам. Ти натисна спусъка. Каква изненада — Ангелът на Смъртта. Ох, ох, ох.“

— Да, това са думите, които успях да разчета по движението на устните й.

— Благодаря ви. Свидетелят е на разположение на защитата.

* * *

— Добро утро — поздрави Нина.

— Добро утро — отговори Уили Евънс и изкуственото му чене проблесна към нея.

— Нормален ли е слухът ви с помощта на слуховия апарат?

— Да.

— А в какво състояние е зрението ви?

— Зрението ми ли? Каквото човек би могъл да очаква на моята възраст. Добро е, когато нося очилата си.

— Припомнете си конферентната зала, където сте гледали видеоматериала. Приблизително на какво разстояние се намирахте от телевизионния монитор?

— Почти толкова далече, колкото се намирам сега от вас.

— Това е добре — отвърна Нина. — Защото бих желала да ви подложа на малък тест, също както господин Хелоуел. Само че сега разстоянието ще бъде същото, от което сте гледали телевизионния монитор.

— Добре — каза Уили. — Нека първо изтрия очилата си. — Докато той почистваше стъклата им с кърпа, Нина написа нещо на лист и го подаде на Колиър, а след това на съдията.

След това раздвижи устни и изрече беззвучно няколко думи, а Уили наведе напрегнатото си лице към нея.

— Още веднъж — помоли той. Тя повтори фразата, ала експертът заяви: — Ще бъде по-добре, ако се приближите към мене.

— О, но в такъв случай тестът ми няма да даде достоверни резултати — възрази Нина. — Съобщете на съдебните заседатели какво казах току-що.

— Ами аз пропуснах две думи. Вие ги сляхте една с друга.

— А жената във видеоматериала не сливаше ли думите една с друга, Уили?

— Естествено, че го правеше. Ако бях на нейно място, аз също щях да ги сливам. Затова оставях празни места в текста, който бях разчел.

— Добре, използвайте празни места и сега, ако това е необходимо — обърна се към него Нина. — Бихте ли искали да произнеса изречението още веднъж?

— Разбира се.

Нина отново започна да движи устните си.

— Според мене — започна бавно Уили — вие казахте: „Може и ти д’си натиснал спусъка.“ Повторете го отново.

Нина остана на мястото си и отново произнесе беззвучно въпросното изречение.

— Може и ти да си натиснал спусъка — изрече колебливо Уили. — Това бях в състояние да разчета.

Нина каза:

— Благодаря ви. — След това се изправи и занесе листа на съдебните заседатели. Докато те четяха, тя погледна госпожа Бъргъни и заяви: — Нека стенографът покаже какво бях написала: „Възможно е ти да си натиснал спусъка.“

— Както вече споменах, вие сливахте отделните думи.

— А възможно ли е жената във видеоматериала да е казала: „Възможно е“ на празните места, които сте оставили в записките си? — попита Нина.

Евънс отново взе бележките си, повдигна очилата на носа си, като че те можеха да му помогнат какво биха могли да означават празните места.

— Сега не съм състояние да дам отговор на този въпрос.

— Седейки тук, на свидетелската ложа, бихте ли могли да кажете дали съществува вероятност жената във видеоматериала да е изрекла: „Възможно е ти да си натиснал спусъка.“

— Възразявам! Този въпрос подвежда свидетеля и го принуждава да прави предположение! — намеси се светкавично Колиър.

— Оттеглям въпроса си — реагира Нина. — Знаете ли какво ще направим, Уили? Бих искала отново да видите онзи момент от записа. Приемате ли?

— Щом настоявате за това — отговори Евънс.

Записът отново беше показан. Този път Нина направи знак на заместник-шерифа да го спре по средата. Агонизиращото лице на Тери изпълни екрана. Евънс изпъна врат, за да вижда по-добре.

— Какво каза Тери Ландън точно в този момент? — попита Нина.

— Тя каза: „Ти… празно място, празно място… натисна спусъка.“

— Възможно ли е да попълните празните места в текста въз основа на онова, което видяхте сега?

— „Възможно е ти да си натиснал спусъка“ — изрече Евънс. — Да, такова тълкуване е допустимо.

— Аз не ви питам дали е допустимо, Уили. Питам ви дали тя е употребила тези думи.

— Не зная. Видеоматериалът е произведение на изкуството. Четенето на думите по движението на устните — също.

— Това ли каза Тери Ландън в записа?

— Възразявам! Свидетелят вече даде отговор на въпроса. Повторното му задаване води до безпочвени предположения.

— Възражението не се приема — реши неочаквано Милн.

— Възможно е Тери Ландън да е казала това. Не отричам, че е възможно. Ала вие искате да узнаете със сигурност, нали? Аз не бих могъл да твърдя това. Тери Ландън изрече няколко думи пред „ти“. Те трябва да се състоят от четири срички. Тя кашляше. Не бих могъл да ви кажа със сигурност.

— Ала има такава вероятност, нали, Уили? „Възможно е ти да си натиснал спусъка“?

— Възразявам! Спорно твърдение! Моля за съвещание между съдията, обвинението и защитата! Ваша чест…

Уили поклати глава и измърмори:

— Би могло да бъде така. Да, наистина би могло.

— Съдът приема отговора на свидетеля. Моля, адвокатът на защитата да продължи.

— Добре — каза Нина. — Беше ли част от видеоматериала обработвана с компютризирани техники, така че работата ви да бъде улеснена?

— Не, но аз гледах записа най-малко десет пъти. Не мисля, че бих…

— Благодаря ви. Гледахте ли отделно извадени неподвижни кадри от записа?

— Не, но това нямаше да ми бъде полезно.

Нина се спря върху останалите думи от записа, особено върху „Кърт“. Ала Евънс не отстъпваше, че Тери бе произнесла именно тази дума. Той говори почти до края на сутрешното заседание на съда. Наближаваше обедната почивка. Нина мислеше, че бе извлякла всичко, което би й послужило от този свидетел, ала изпитваше нежелание да освободи Евънс. Чувстваше, че в Уили е скрито цяло съкровище — само да можеше да проникне на необходимата дълбочина.

Най-сетне тя каза:

— Това изречение: „Ще се видим в ада“. „Д“ е звучна съгласна. Произнасяйки я, човек не движи устните си, само я чува. Така ли е?

— Да. Но думата „да“ се извлича без особено затруднение от контекста.

— Онова, което сте видели всъщност, е движението на устните при изречението „Ще се видими в АА“, нали?

— Да, но такова място АА няма. Разбира се, някои хора твърдят, че и ад няма — неколцина от съдебните заседатели се усмихнаха.

— Откъде знаете, че няма АА? — попита Нина. — Това биха могли да бъдат инициали на определено място, нали?

— Не. Не мисля, че е така — отвърна Евънс. — Тя каза „ада“. Очите й, изразът на лицето й, контекстът, всичко потвърждаваше значението на тази дума. Та каза „ада“.

Нина не постигаше нищо. Госпожа Бъргъни се прозя — дискретна, едва забележима прозявка, ала все пак прозявка. Най-сетне се отказа.

— Благодаря ви — каза тя. В този миг Сенди я докосна с лакътя си.

— Още една минута, Ваша чест — бързо добави Нина.

Сенди прошепна:

— Нека Евънс види филма, заснет от полицая при ареста на Кърт.

Нина се замисли за миг и едва чуто възкликна:

— О!

— Приключихте ли с въпросите си, госпожо адвокат?

— Остават още няколко, Ваша чест. Уили, вие заявихте, че разчитането на думите по движението на устните е изкуство…

— А пък аз съм човек на изкуството — прекъсна я Уили и се засмя. — Улавям толкова много думи, на които вие не бихте могли да повярвате. Искате ли да узнаете какво каза току-що дамата зад вас?

— Не! Ала предполагам, че се досещате какво бих желала да разчетете за всички нас.

— Да, наистина се досещам.

— С разрешението на съда бих желала господин Евънс да гледа записа, направен от офицер Джойс по време на арестуването на подсъдимия Кърт Скот на улица „Пайъниър Трейл“. Моля, господин Евънс да разчете думите по движението на устните на подсъдимия, използвайки посочения видео запис — Доказателство 14 по делото.

— Това е напълно неуместно, Ваша чест — заяви Колиър. — Подобна стъпка излиза извън рамките на прякото снемане на свидетелски показания. Става дума за умения, съществуването на които вече е потвърдено. Свидетелят вече демонстрира компетентността си. Госпожа Рейли използва нашия експерт като експерт на защитата.

Милн бе проследил с изострено внимание диалога между свидетеля и адвоката на защитата. Сега той заяви:

— Технически погледнато, възражението на обвинението е състоятелно. Ала по усмотрение на съда молбата свидетелят да види онази част от записа, в която устните на подсъдимия се движат, ще бъде удовлетворена в името на справедливостта.

Колиър седна на мястото си, шепнейки възбудено на своя правен съветник. Заместник-шерифът вече беше подготвил записа за излъчване.

Лишеният от звук филм, заснет от офицер Джойс, беше показан още веднъж. Бузата на Кърт се опираше о стъклото на колата „Патфайндър“, която той бе карал, преди да бъде арестуван. Той говореше нещо.

— Пуснете го още веднъж — каза Евънс. Той се наведе напред към екрана. Записът бе показан втори път.

— Добре — заяви свидетелят — Онези момчета от полицията не рискуват. Заснели са добре лицето му. Образът е много добър — отново пуснаха осветлението в залата.

Нина попита:

— Какво каза подсъдимият, докато стоеше, притиснал гърди о колата, Уили?

— Той каза: „Кръв“. После кимна с глава и изрече: „Престрелка. Простреляха мен.“

Колиър удари шумно папката по масата. Нина никога не го беше виждала толкова ядосан.

— Възразявам! — извика разгорещено той. — Обвинението беше изненадано по крайно несправедлив начин…

— Адвокатът на защитата и прокурорът, елате на съвещание, моля. — Нина се приближи и през цялото време мълча, докато Колиър изтъкваше всички възможни аргументи последното изречение от свидетелските показания да бъде зачеркнато от материалите по делото. Милн го изслуша внимателно, след това заяви:

— Самият вие е трябвало да използвате свидетеля за тази цел. Той разкри недобре свършена работа от страна на полицията. Това би трябвало да сторите вие. Приемете го.

— Имате ли още въпроси към свидетеля? — обърна се Милн към Нина, след като Колиър се отправи към мястото си, разтреперан от гняв.

— Нямам повече въпроси, Ваша чест.

— Господин Хелоуел? Ще изтъкнете ли някакви доводи, опровергаващи твърдението на свидетеля?

Колиър поклати глава.

— Свидетелят е свободен да си върви. Благодаря ви, сър.

— Удоволствието е изцяло мое — светлоокият пенсиониран експерт чевръсто напусна свидетелската ложа.

— Съдът излиза в почивка до един часа и тридесет минути — обяви Милн. Съдебните заседатели излязоха един след друг по централната пътека на залата.

Заместник-шерифът вече приближаваше към Кърт, за да го изведе, когато той се наведе към Нина и Сенди и каза:

— Не зная откъде ви дойде наум за това.

— Благодари на Сенди — отвърна Нина и му се усмихна окуражително. Кърт се отдалечи, подрънквайки с веригите.

37.

— Въведете Франк Фонтейн.

Криминологът се приближи, тътрейки крака, и седна в свидетелската ложа. Той все още не беше навършил тридесет години, имаше лъскава, черна права коса и буйни вежди. Макар че беше облечен в цивилни дрехи, от вида му се излъчваше усещане за безукорна чистота на човек, който е носил бяла лабораторна престилка през по-голямата част от живота си.

Колиър му зададе няколко предварителни въпроса, с които установи, че Фонтейн работеше за шерифа на административната област и бе преотстъпен в съответствие с изискванията на закона да подпомага местната полиция при разследване на различни случаи на убийства.

— Вярно ли е, че сте работили при събирането и проверката на веществените доказателства, свързани със смъртта както на Тери Ландън, така и на Темара Суит?

— Точно тук ще ви прекъсна — намеси се съдията Милн, обърна се към съдебните заседатели и постави очилата на масата пред себе си. — Вероятно сте забелязали следния факт: макар че подсъдимият е обвинен в извършване на едно убийство — това на Тери Ландън, — от време на време изникват факти, свързани с друго убийство — това на Темара Суит. Искам ясно да подчертая, че подсъдимият не е обвинен в убийството на Темара Суит. Свидетелските показания, свързани с нейната смърт, трябва да бъдат разглеждани от вас само във връзка с въпроса какъв е мотивът за извършване убийството на Тери Ландън. Ще ви информирам допълнително по този въпрос в по-късен етап от разглеждането на делото.

Нина наблюдаваше госпожа Бъргъни. Както и бе очаквала, изглеждаше, че председателстващата съдебните заседатели не беше чула нито дума от съобщението на Милн. Тя разглеждаше късата пола на дамата съдебен заседател, седнала до нея. Останалите съдебни заседатели също изглеждаха погълнати от странични неща. Нина можеше само да се надява, че те ще се осведомят за казаното току-що от инструкциите, които за съжаление щяха да получат едва след разглеждане на всичките свидетелски показания.

— Продължавайте — заяви Милн с вид, показващ, че съдията е доволен от себе си.

— Да, сър. Бях призован да работя по двата случая. Работих първо по случая Ландън.

— Опишете обстоятелствата, при които получихте задача да работите по случая Ландън.

— Полицейското управление на Южно Тахо се свърза с канцеларията на шерифа в Плейсървил с молба специалист криминолог да бъде изпратен на улица „Койот“ номер 8 в девет часа и петнадесет минути сутринта на тридесет и първи март. Вече работех за шерифа в Тахо, затова отидох направо на местопрестъплението.

— Докладът ви, обозначен като Доказателство 12 по делото, обобщава вашата дейност на посоченото място и време, нали? — Нина си помисли дали да повдигне възражение срещу доклада, в който бяха залегнали необорими данни; реши, че те могат да й бъдат от полза, и замълча.

— Да. Останах там няколко часа. Взех кръвни проби от стените, пода и тялото на покойната. Снех пръстови отпечатъци от редица повърхности, в това число и от пушка „Ремингтън“ 30–06, която беше намерена на местопрестъплението. Освен това задържах два куршума и две гилзи.

— И така — каза Колиър. — Моля, обобщете събраните от вас данни по отношение на всяка кръвна проба. Резултатите от работата ви са обозначени като доказателство по делото и са онагледени в тази диаграма.

Фонтейн описа търпеливо и подробно данните, които беше събрал по време на работата си по случая. Лабораторните му методи бяха безупречни. Той беше използвал ръкавици във всички случаи. Беше водил изрядно подредени и четливи записки.

— Пръски кръв тук и тук — заяви той, сочейки с маркера си по диаграмата. — Разположени са на височина пет фута и един инч на стената близо до куршум номер едно. Смесени са с тъкан…

— Човешка тъкан?

— Точно така. Това подсказва, че тъканта, пръските кръв на стената и куршумът са се появили там по едно и също време.

— Сравнихте ли кръвните проби от стената с кръвта на покойната?

— ДНК тестовете показват, че кръвта е била само на покойната.

— Запознат сте с констатацията на следователя, че покойната е била простреляна във врата. В задната част на врата й има голяма рана, получена при излизането на куршума. Всичко това ви е известно, нали?

— Да.

— Стигнахте ли до някакво заключение каква е била позата на покойната, когато куршумът е бил изстрелян срещу нея?

Фонтейн бе установил, че Тери Ландън е стояла права, близо до пушката, обърната с лице към нея, когато била простреляна. Оръжието било наклонено под ъгъл и насочено с цевта нагоре.

— Означава ли това, че нападателят е коленичил на пода?

— По този въпрос приемам мнението на следователя. Доктор Клозън.

— Какво ще кажете за куршум номер две?

— Този куршум бе взет от друга стена, разположена срещу външната врата. На стената до куршума също имаше кръв и човешка тъкан.

— Можахте ли да установите чия е кръвта и тъканта от тези проби, сравнявайки ги с други проби, които сте имали на разположение?

— Те бяха идентични с ДНК пробите на подсъдимия, предоставени на нашата служба.

— Какви изводи направихте от това?

— Куршум номер едно е поразил Тереза Ландън, а куршум номер две е ранил подсъдимия.

— Сравнихте ли набраздяването и останалите данни при изстрелването на куршумите с показателите на пушката „Ремингтън“, която също сте взели от местопрестъплението? — Пушката беше представена в съдебната зала.

Кърт написа в бележника си: „Само ако не я бях оставил при нея.“

— Да. И двата куршума определено са били изстреляни от пушката „Ремингтън“ — заяви Фонтейн и показа на съдебните заседатели друга диаграма, на която бе направена съпоставка между изстреляните на местопрестъплението куршуми и стрелбата с други куршуми по-късно, за да бъде направено нужното сравнение. Дори Нина виждаше, че набраздяванията в двата случая бяха почти идентични.

— А сега ни запознайте с информацията, свързана с отпечатъците от пръсти, които сте снели — каза Колиър. Изминаха почти три часа, докато Фонтейн обясняваше в умопомрачителни подробности как бил снет всеки отделен пръстов отпечатък, как бил обозначен и анализиран. Експертът по пръстовите отпечатъци, привлечен от Нина, бе работил часове наред с нея във връзка с очакваните свидетелски показания на криминолога. Тя отмяташе в записките си едно след друго всички изброени от него доказателства.

Най-сетне Фонтейн съобщи до какви заключения е стигнал в работата си. Върху цевта на пушката беше намерил запазени изцяло пръстови отпечатъци както на Кърт, така и на Тери, заедно с няколко неидентифицирани частични отпечатъци. Отпечатъците върху спусъка бяха зацапани и идентифицирането им се бе оказало невъзможно. Върху камерата беше намерил само зацапани и частични отпечатъци. Отпечатъците върху облата дръжка на входната врата бяха прекалено замазани и идентифицирането им също се бе оказало невъзможно. Навсякъде в студиото се виждаха отпечатъците на Тери — следи от призрачното й пребиваване тук, уловени с помощта на химикалите. Освен това Фонтейн бе открил и други, неидентифицирани отпечатъци. Ала върху пушката изцяло запазените пръстови отпечатъци бяха само на Тери и на Кърт.

— И така, нека поговорим за намерените човешки останки в малка пещера недалеч от езерото Фолън Лийф.

— Моля.

— Ваша чест, сега възнамеряваме да предложим на вниманието на съда фактите, които обсъждахме миналата седмица — каза Колиър, продължавайки репликата, подадена му от съдията.

— Много добре — Милн се обърна към съдебните заседатели и започна да чете от записките си: — На този етап от развитието на съдебното дело ще ви предоставя информация с оглед на някои сведения, които ще бъдат предложени за разглеждане на процеса. Те представляват свидетелски показания и веществени доказателства, свързани със смъртта на друго лице — Темара Суит. Уведомявам ви, че подсъдимият не е обвинен в убийството на Темара Суит. От вас не се очаква да вземате решение дали той трябва да бъде осъден за престъпление, свързано с нейната смърт. Ала вие можете за вземете предвид сведенията, че подсъдимият е причинил смъртта на Темара Суит, приемайки, че това би могло да бъде мотив, тласнал подсъдимия към убийството на Тери Ландън.

Госпожа Бъргъни слушаше учтиво. Беше възможно тя да е съсредоточила върху думите на Милн цялото си внимание, ала можеше да мисли и за това как си купува нова кола. Никой не бе в състояние да каже каква бе истината в този момент.

— Можете да продължите, господин прокурор.

Колиър каза:

— Бяхте ли извикан на двадесет и четвърти юни да подпомогнете разследването на случая, свързан с човешките кости, намерени недалеч от езерото Фолън Лийф?

— Да, бях. Впоследствие останките бяха идентифицирани като принадлежащи на Темара Суит — Фонтейн извади нов комплект записки. Той описа подробно как бил призован на мястото и изброи всички предмети, които беше намерил. В човешкия скелет има цяла купчина кости. Нина никога нямаше да забрави онази смразяваща гледка.

— Под тялото все още имаше парчета изгнил син плат, вероятно част от някаква дреха. Върху… китката й — криминологът съзнателно употреби популярното название на тази част от ръката, а не научния термин — все още имаше часовник — той внимателно извади часовника от найлоновата торбичка, където се съхраняваше вещественото доказателство. — Марка „Таймекс“ — продължи той. — Ала той бе престанал да работи — Фонтейн се усмихна на малката си шега, но никой друг в залата не го последва. — Майката, госпожа Суит, разпозна часовника — добави той. — Зъболекарският картон на жертвата потвърди неубедителното до този момент идентифициране на останките.

— Участвахте ли в огледа на местността наоколо, стремейки се да установите къде всъщност е настъпила смъртта?

— Да. Освен това получих и прочетох допълнителните доклади, изпратени от заместник-шерифите. Ала престъплението е извършено преди много години. Пещерата е близо до пътеката, отвеждаща от лесничейската станция на хребета Ангора до езерото Фолън Лийф. Затова си помислих, че може би тя е била убита на пътеката.

— Възразявам. Това е предположение.

— Възражението се приема. Съдебните заседатели ще оставят без последствие последното изречение от отговора на последния въпрос.

— Господин Фонтейн, успяхте ли да установите кой е източникът на куршума, намерен в тялото на Темара Суит.

— Да, успяхме. Прокуратурата предложи да сравним този куршум с другите два, намерени при разследване на първото убийство. Проведените от нас изпитания доказаха, че куршумът е бил изстрелян от същата пушка „Ремингтън“, с която е убита Тери Ландън. Оръжието е регистрирано, както заявих по-рано в показанията си, на името на подсъдимия.

Колиър задържа Фонтейн на свидетелската ложа почти целия следобед. Когато най-сетне пред Нина се откри възможност да му зададе своите въпроси, тя започна:

— Нека изясним няколко неща, господин Фонтейн. — „Говори съвсем разбираемо — помисли си тя. — Нанасяй мълниеносни удари, след това бягай.“

— По отношение на двата куршума, намерени от вас в студиото на Тери Ландън…

— Да-да.

— Вие ги посочихте като куршум номер едно и куршум номер две. Отразяват ли тези обозначения мнението ви кой от двата куршума е бил изстрелян пръв?

— Не. Приехме тези названия според реда, в който намерихме куршумите.

— Следователно е възможно подсъдимият да я бил прострелян пръв, а жертвата — след него?

— Всъщност аз съм убеден в следното: следователят ще ви каже, че жертвата не е била в състояние да стреля, след като е била простреляна във врата. Раната е била прекалено сериозна.

— Основавайки се на фактите, с които разполагате, бихте ли отговорили на следния въпрос: възможно ли е първо жертвата да е стреляла срещу подсъдимия, а след това някой друг да е прострелял нея? — попита Нина.

— Не е — заяви Фонтейн. — Върху пушката открихме само негови и нейни отпечатъци.

— Това не е съвсем точно, нали? Не бихте ли проявили по-голяма прецизност в този пункт? Нима не е вярно, че върху пушката е имало няколко неясни отпечатъка, които не сте успели да идентифицирате?

— Да, ала по всяка вероятност те принадлежат на същите хора, оставили изцяло запазените отпечатъци, които ние идентифицирахме — отговори Фонтейн.

— Нима това не е твърде неубедително предположение от ваша страна, господин Фонтейн? Не е ли възможно някой от онези частично запазени отпечатъци да е оставен от трето лице? А може би стрелецът е носил ръкавици?

— Никога няма да узнаем това — отвърна Фонтейн.

— Следователно отговорът ви представлява само предположение?

— Просто казвам какво е моето мнение.

— Но мнението ви не се основава на потвърдени факти, нали? В момента вие стискате микрофона в ръка. Върху него са останали отпечатъците от пръстите ви заедно с отпечатъците на много други хора, нали?

— Предполагам, че е така. Не зная кога ги почистват.

— Да предположим, че не са почиствали микрофона дванадесет години — каза Нина. — Всъщност, нека се изразя по друг начин. Да предположим, че няма да почистват микрофона дванадесет години… вие сте го държали, хората го прибират в някакъв шкаф и повече не го използват. Кажете ми — отпечатъците от пръстите ви все още ли ще бъдат запазени върху микрофона?

— Ако върху тях не се наложат отпечатъците на разсилния — отговори Фонтейн.

— Добре. Нека предположим, че подсъдимият е държал в ръцете си пушката преди дванадесет години и повече не я е докосвал оттогава; освен това ничии други отпечатъци не са се насложили върху неговите. Възможно ли е отпечатъците му все още да бъдат запазени върху пушката.

Фонтейн потри брадичката си. Той не искаше да отговори на този въпрос.

— Е?

— Използвайки съвременните технически средства и методи, бихме могли да открием пръстов отпечатък дори той да е оставен преди толкова години — отговори криминологът. — Той ще бъде твърде неясен, ала неясни очертания биха могли да се получат и когато натискът на пръстите е много слаб.

— Можете ли да определите точно кога са оставени пръстовите отпечатъци, намерени от вас върху цевта на пушката?

— Мисля, че не съществува такъв начин. Едни пръстови отпечатъци могат да припокриват други, това ни навежда на мисълта, че горният отпечатък е оставен след тези под него. Ала аз не бих могъл да ви кажа откога е останал първият от серията отпечатъци.

— И така, нека изясним този въпрос: основавайки се на наблюденията ви, господин Фонтейн, след като вземем предвид отпечатъците, показани на вашата диаграма, възможно ли е отпечатъците на господин Скот да са останали върху пушката отпреди дванадесет години?

— Възразявам. Неясен въпрос. Подвежда свидетеля и го принуждава да прави предположения.

— Формулирайте въпроса си по друг начин, госпожо Рейли — постанови Милн.

— Господин Фонтейн — продължи упорито Нина. — Отговорете на въпроса ми, като се основавате на всички свои наблюдения, извършени на местопрестъплението, след като сте анализирали събраните от вас факти. Отговорете ми, основавайки се на съвременното си обучение в областта на правовата наука, както и на опита си в криминологията: възможно ли е подсъдимият да е оставил пръстовите си отпечатъци върху пушката месеци или години преди смъртта на госпожа Ландън? Това твърдение влиза ли в противоречие с някой от събраните от вас факти?

— Отново възразявам, изтъквайки същите мотиви.

— Възражението е отхвърлено.

— Твърдението ви не противоречи на никой от горепосочените факти — отговори господин Фонтейн.

— Направихте ли лично вие или някой от вашата служба тест с флуоресцен[1] върху дланите на подсъдимия Кърт Скот — такъв тест би показал дали той е използвал наскоро огнестрелно оръжие?

Нина вече знаеше отговора, разбира се; беше сигурна, че такъв въпрос щеше да му бъде зададен. Както бездруго очакваше, криминологът се намръщи, после се размърда неловко на мястото си — перфекционист, уловен в непростим пропуск. След миг започна да преглежда записките си, търсейки някакъв изход, ала накрая все пак трябваше да отговори:

— За съжаление, доколкото ми е известно, тест с флуоресцен не е извършван с подсъдимия.

— Нима стандартната процедура не включва изискване такъв тест да бъде правен с лице, заподозряно в убийство посредством огнестрелно оръжие?

— Да, има такова изискване. Ала нашият отдел е малък. Правим всичко, което е по силите ни. По някакъв начин този тест е бил пропуснат.

— Вярно ли е, че ако тестът е бил извършен достатъчно рано след ареста, полицията щеше да знае дали Кърт Скот е стрелял с огнестрелно оръжие през изтеклите двадесет и четири часа?

— Периодът от време може би е по-дълъг.

— Следователно той би бил напълно оправдан, ако тестът с флуоресцен е дал отрицателен резултат?

— Бих казал, че подсъдимият е имал късмет, че не сме направили този тест. Ако резултатът беше положителен, това би означавало, че вината му е неоспорима.

— Разбирам. Но нашите съмнения остават — заяви Нина, сякаш приказваше на себе си.

— Възразявам!

Нина побърза да отговори:

— Оттеглям последното си изречение, Ваша чест. Следователно… вие не разполагате с доказателство, че Кърт Скот е докосвал или стрелял с пушката през нощта на смъртта на Тери Ландън.

— Не, но…

— Благодаря ви — каза Нина и седна на мястото си.

Джери Кетрик се изкачи в свидетелската ложа, облечен в увиснали на коленете джинси, сложил широка вратовръзка. Еластичните му устни бяха обтегнати докрай, сякаш искаха да заявят: „Позволете ми да ви забавлявам.“

Джери беше много важен свидетел. Той получаваше неочаквано още петнадесет минути слава и разбираше това. Днес изглеждаше като Пийт Таунзенд в миговете на славните интервюта или като Алис Купър — изпълнена с достойнство, учтива, гримирана с черна очна линия. Ала при Джери всичко имаше привкус от навиците на опустошения от живота албинос. Рошавата му брада беше подстригана в чест на дебюта в съда, гумено ластиче пристягаше по-голямата част от рядката му бяла коса, ала острият поглед в очите му и дължината на бялата грива, падаща назад по гърба, издаваха истинската му същност. „Той е самото олицетворение на застаряващо хипи — помисли си Нина. — Един от онези типове, които не се занимават с политика, не посещават клуб «Сиера», нито пък се отдават на будизма, просто остаряват и се чудят къде е изчезнала революцията.“

Нина хвърли поглед на протокола от разговора с Джери, след това отново прегледа доклада на Пол за него.

Колиър зададе няколко предварителни въпроса, после каза:

— Къде е разположена вашата къща спрямо нейната? — Беше подготвена схема, на която Джери показа верандата на дома си, отдалечена на около сто и петдесет фута от портата на Тери.

— Имаше ли тя някакви съседи от другата страна?

— Не. Там е разположен един от парцелите, за който Федералното управление за опазване на природната среда не издава разрешение за строителство — отговори Джери. — Зад къщата й има гори. Тя беше издигнала ограда около цялата си собственост. Всъщност ние бяхме единствените й съседи.

— Влизали ли сте вие или вашият син в къщата й?

— Отивах там да помета покрива, поправях водопровода, вършех разни други дребни неща. Но това беше много отдавна, още когато родителите й все още бяха живи. След като те умряха, тя замина някъде за няколко години. Даваше къщата си под наем. Когато се върна, не желаеше да се мяркам наоколо.

— Защо?

— Ами би могло да се каже, че помежду ни се породи спор. Проблеми между съседи. Обичах да свиря с китарата си, усилвайки звука максимално. Нощна птица съм, тя беше привлекателна жена, аз бях самотен, но Тери не проявяваше никакъв интерес. Веднъж направо побесня без никаква причина и ми нареди да се махна от собствеността й. Ала после започна да вика сина ми и той й правеше същите услуги като мен.

— Отношенията помежду ви останаха ли добри?

— Едва ли би могло да се каже така. По едно време си помислих, че бихме могли да се срещаме от време на време, разбирате какво имам предвид, естествено. Но тя не беше готова за истински мъж. В спалнята си имаше нещо като олтар, посветен на някакъв обожател, когото познавала отпреди години. Както и да е, няколко пъти се държа враждебно с мене. Залостваше портата, човек трябваше да натиска звънеца, после се включваше домофонът й. Не ме пускаше да вляза. Аз съм човек, който разбира от намеци. Е, тя загуби от всичко това — Кетрик прокара ръка през бялата си коса.

— Добре. Насочвам вниманието ви към нощта на тридесети март.

По лицето на Джери се появи величествен израз, чието значение беше: „Аз съм на вашите услуги.“

— Чухте ли нещо необикновено тази вечер?

— Разбира се, че чух. Чух изстрели.

— В колко часа беше това?

— Около единадесет и половина. Бях задрямал в креслото си във всекидневната стая и чух изстрелите.

— Колко изстрела чухте?

— Два.

— Какъв беше интервалът от време между изстрелите?

— Ммм. Около минута. Направо скочих от креслото, казвам ви истината, изтичах до прозореца и вдигнах щорите. Изстрелите прозвучаха от къщата на Тери. Наведох се напред с широко отворени очи, разбирате те, нали, и вперих поглед към портата. Тя беше отворена, сякаш тя очакваше някой посетител. Видях човека, който тичаше с всичка сила по пътеката. Той скочи в колата си и офейка.

— Идентифицирахте ли този човек на следващия ден в полицията сред група от други мъже?

— Да. Мога да го идентифицирам и днес.

— Виждате ли този човек сред присъстващите в съдебната зала?

— Да, разбира се — отговори Кетрик. — В противен случай не бих дошъл тук. Това е подсъдимият хей там.

— Посочвате подсъдимия Кърт Скот — каза Колиър. — Господин Скот носеше ли пушка?

— Не, не носеше. Ала държеше ръката си така, като че беше ранен.

— Колко време след като чухте изстрелите видяхте господин Скот?

— Веднага. Много скоро. Отидох в спалнята, взех собствената си пушка, останах до прозореца и се опитах да реша какво да правя. Ралф беше прекарал дълъг, тежък ден. Синът ми спи с възглавница върху главата, защото аз хъркам, така че той все още беше дълбоко заспал. А Тери беше способна да изстреля предупредителен изстрел, ако наистина желаеше някой да се махне от къщата й. Тя непрекъснато ми казваше: „Гледай си работата“, повтаряше, че личният й живот е неприкосновен, настояваше да я оставя намира и други неща в този дух… — Гласът на Кетрик заглъхна. След малко той попита: — Бихте ли повторили въпроса си?

— Ще ви задам нов въпрос — каза Колиър. — Какво направихте, след като чухте изстрелите?

— Помислих си да извикам полиция, наистина си помислих така — заяви Кетрик.

— Ала не извикахте?

— Не, не се обадих до полицията. Не исках да се замесвам в проблемите на Тери. Помислих си, че е уплашила онзи тип, както тя си знае. Нали разбирате — високите огради създават добросъседските отношения. Може би беше обратното, забравил съм. Затова си взех пушката и останах дълго време до прозореца, ала не се случи нищо друго. Предполагам, че след това ми се е доспало. След това си спомням, че беше седем и половина сутринта и полицаите тропаха по вратата на къщата ми.

— По това време бяха ли открили трупа?

— Да. Искаха да знаят защо не съм се обадил, когато съм чул изстрелите. Та откъде да зная какво бе станало в действителност? — Клепачите на Кетрик примигнаха гневно.

— Отидохте ли след това в полицейското управление в Южно Тахо, за да дадете свидетелски показания и да идентифицирате подсъдимия сред група от други мъже?

— Направих точно така. Отидох там. Дадох показания. Идентифицирах го.

— Благодаря ви. Нямам повече въпроси.

Милн обяви кратка почивка. Нина пое своята доза кофеин, мислейки усилено. Кетрик беше ключът за разрешаване на случая. Двата изстрела, след това той беше отишъл да вземе пушката си, ала не беше влизал в къщата на Тери, нито пък се беше обадил в полицията.

Странно поведение дори за старо хипи като него. Смелият човек би разследвал случая сам. Страхливецът щеше да извика ченгетата. Защо Кетрик не беше предприел нищо?

Освен това Нина знаеше, че той или лъжеше, или се беше объркал. Кърт е излязъл тичешком навън, след това Мат и Тери са се вкопчили един в друг, борейки се с всички сили, и вторият изстрел я е убил. Мат е прескочил оградата, след като се е измъкнал през задния вход, където Кетрик не е могъл да го види.

Нина не можеше да посочи нито една причина, поради която Джери би излъгал, следователно той вероятно се беше объркал. Не бе имало два изстрела, след които Кърт е излязъл тичешком през вратата.

Как можеше да се справи със създалото се положение?

Наведе глава и започна да се моли на нещо, за което не беше сигурна, че съществува. Проницателният, съсредоточен ум се бореше, без да изпитва срам, за най-дребната следа, която можеше да я доведе до някакво прозрение.

[1] флуоресцен — жълтеникавочервено съединение в кристална форма с формула С₂ОН₁₂О₅, получавано по синтетичен път от ресорцинол и фталичен анхидрид: разреден алкален разтвор, придобива зелен цвят при отразена светлина и червен при пряко излъчена светлина. Използва се като боя за различни видове текстил, оцветител за течности, а в медицината — като интравенозно диагностично средство — бел.пр. ↑

38.

— Господин Кетрик — започна Нина, когато съдът възобнови работата си.

— Да, мадам — отговори Кетрик, накланяйки сериозно глава.

— Нека отново проверим последователността на събитията, започвайки от времето, когато сте чули първия изстрел.

— Добре.

— Вие сте дремели и сте чули изстрел.

— Точно така.

— Къде се намирахте?

— Седях в люлеещото се кресло пред телевизора.

— Прозорецът ви беше ли отворен?

— Не, навън беше много студено, направо мразовито. Печката гореше, прозорците бяха затворени. Леден ден, време за дебело палто.

— Тогава как сте чули изстрела?

— Звукът беше много силен, стъклата направо се разлюляха. Събудих се и се втурнах към прозореца.

— Телевизорът работеше ли?

— Разбира се. Напоследък спя при всякакъв шум.

— Бяхте ли пили някакво алкохолно питие?

— Нищо съществено, само няколко бири.

— Колко бири?

Кетрик се замисли за миг.

— О, предполагам, че са били шест в картонената кутия — отговори той. — Бутилки. Купих ги от веригата магазини „Севън — Илевън“. Светло пиво „Хенри Вайнхърд“. Предполагам, че съм стигнал до последната бутилка, когато съм заспал.

— Шест бутилки бира — повтори Нина. — Затворен прозорец. Печката гори. Телевизорът работи. Вие сте спели. Ала изстрелът е бил толкова силен, че сте подскочили от мястото си, така ли?

— Наистина беше толкова силен, госпожо. Какво искате да кажете?

— О, нищо — отговори Нина. — Просто се чудех как Ралф не се е събудил при всичкия този шум.

— Казах ви, че той слага възглавница върху главата си, когато спи. Все му повтарям, че някой ден ще се задуши.

— Влязохте ли в стаята му да проверите дали се е прибрал?

— Точно тогава не се тревожех за него.

— Влязохте ли в стаята да поверите дали се е прибрал?

— Не! Това не беше необходимо.

— Кога се прибра синът ви у дома тази нощ? — попита Нина.

— Преди десет — отговори Кетрик.

— И вие по това време вече сте дремели?

— Ами аз…

— Видяхте ли го да влиза вкъщи? Наистина ли го видяхте, господин Кетрик?

Бледото лице на Кетрик се изчерви. Аленото петно се появи първо на врата, стана розово, изкачи се бързо по бузите и обхвана цялото лице до челото.

Нина търсеше някакъв пробив. Изчервяването на мъжа й подсказа, че нещо става — ала тя не знаеше какво бе то.

— Тази нощ не сте виждали Ралф, нали, господин Кетрик? — изрече тя.

— Проявявате наглост — заяви Кетрик. — Какво си мислите, че правите…

— Отговорете на въпроса ми — призова го Нина. Дишането й беше станало тежко, всички мускули в тялото й бяха напрегнати. Сенди се беше отдръпнала леко от нея, за да й осигури повече свободно пространство. Кърт я гледаше, отворил леко уста.

Съдебните заседатели наблюдаваха Кетрик. Те виждаха червенината по лицето му, която той не можеше да контролира. Сякаш под бялата му кожа беше запалена розова електрическа крушка.

— Отговорете на въпроса — разпореди Милн. В гласа му бе стаена мъжествена тежест и сила, която тя никога не би могла да събере в себе си. Това беше гласът на селския старейшина отпреди стотици векове, който казваше на селянина, че лъжата е равносилна на смърт.

— Понякога той се прибира късно. Вече е възрастен мъж — каза Кетрик. Той впери поглед в публиката, търсейки Ралф Кетрик, който седеше на последния ред в ъгъла.

— И сте спали, когато той се е прибрал онази нощ?

— Дремех.

— Видяхте ли го?

— Възразявам. Няма основание за подобен въпрос. Това е проблем, свързан с виновността на трето лице.

— Позволявам на защитата да зададе въпроса — заяви Милн и думите му прозвучаха също като на съдията Ито.

— Не когато се е прибрал — отговори Кетрик. — На следващата сутрин, когато дойдоха полицаите, той беше в леглото си.

— Откъде знаете, че Ралф е бил в леглото си, когато чухте изстрелите?

— Той обикновено е у дома…

— Може и да е бил там, това искате да кажете, нали? Чули сте изстрел. Извикахте ли Ралфи? Извикахте ли го, господин Кетрик?

— Сигурно е било заради възглавницата. Той просто не чу нищо.

— Не е бил в леглото си, нали?

— Не бих могъл да кажа.

— Не знаете дали е бил в леглото си или не?

— Не зная.

— Благодаря ви, че казахте истината, господин Кетрик.

— Ваша чест… — намеси се Колиър.

— Продължавайте, госпожо Рейли — каза Милн.

— Значи след първия изстрел сте скочили от креслото си?

— Да, и отидох до прозореца.

— Знаехте ли от каква посока бе долетял изстрелът?

— Да, знаех, че е от къщата на Тери. — Умът на Кетрик все още беше съсредоточен върху въпросите за Ралф. Той се опитваше да си спомни какво бе казал току-що.

— Значи отидохте до прозореца, ослушахте се и след това отидохте да вземете пушката си?

— Да, да. — Сега лицето му отново се изчерви, този път от гняв, тъй като мъжът реши, че Нина го беше измамила.

— И това стана след първия изстрел?

— Чакайте, обърквате ме.

— Вие чухте изстрела, изтичахте до прозореца и го отворихте, ослушахте се и отидохте да вземете пушката си?

— Да, това ми звучи правилно.

— Наистина ли стана така?

— Да, бях го взел на мушка…

— А след това? А след това? Какво се случи?

— Чух още един изстрел — отговори Джери Кетрик. — Да, бях на прозореца и гледах.

— Втория изстрел ли?

— Да! Той тичаше. Стигна до колата си и потегли. И тогава прозвуча втори изстрел.

— Къде беше подсъдимият, когато чухте втория изстрел?

— Потегляше с колата си. Но как е възможно това?

— Точно така. Той не е стрелял по Тери Ландън. Тичал е — подчерта Нина. — Така ли е, господин Кетрик?

— Съвсем ме объркахте — заяви Кетрик и повтори: — Как е възможно това?

— Нямам повече въпроси — каза Нина.

— Вие се опитвате да натопите моя Ралфи.

— Нямам повече въпроси.

След това Колиър върна Джери Кетрик към собствения му сценарий, според който двата изстрела прозвучали, преди той да отиде за пушката си. През това време Ралфи се намирал на сигурно място в леглото си; ала Нина усещаше, че този вариант не бе приет от госпожа Бъргъни. Тя бе забелязала несъответствия и неясноти в свидетелските показания на Кетрик, които й бяха прозвучали неубедително.

Сенди приключи със записките си, наведе се към Нина и каза:

— Този човек пръсна прекалено много жлъч и с това си вкара автогол. Очевидно вместо мозък в главата си има пържени яйца.

Милн обяви кратка почивка; Барбет Кейн и останалите репортери се стълпиха около Нина.

— Доктор Клозън, кога ви повикаха на местопрестъплението на улица „Койот“? — обърна се Колиър към следващия си свидетел.

— В осем часа и тридесет и пет минути сутринта. — Доктор Клозън изглеждаше по същия начин, както го бе запомнила Нина: слаб, бледен, почти безкръвен мъж с оплешивяващо чело, дебели очила и пакет цигари, пъхнати в джобчето на ризата. Изглеждаше на същата възраст както Джери Кетрик, ала беше пълната негова противоположност. Нина също си припомни, че той беше отличен свидетел на обвинението. — Полицейска кола ме взе от дома ми. На местопрестъплението се срещнах със своя сътрудник, който беше донесъл необходимото оборудване. Фонтейн вземаше проби от стената.

Бяха показани диаграми и фотографии, Клозън отговори на предварителните въпроси, описвайки в каква поза било намерено тялото на Тери, кръвта под него, изтекла отпред и отзад от раната във врата.

— След като прегледахме трупа на местопрестъплението, го транспортирахме с линейка до моргата на улица „Емърълд бей“. Това стана много по-късно, следобед, след като направихме необходимите фотографии и събрахме веществените доказателства. На следващия ден извърших пълна аутопсия на трупа.

— Беше ли проведено дознание?

— Не. Тук години наред не сме провеждали дознание. Изключих самоубийството като възможност. Много е трудно човек да простреля врата си с пушка. Дължината на цевта, разположението на спусъка. С пушка човек трябва да използва жица, пръчка или нещо друго, за да задейства спусъка, макар и да съм чувал за един учител по йога, който го направил с пръстите на краката си. В такива случаи обикновено се получават контактни рани. От данните, които събрахме, стигнахме до заключението, че не е възможно тя да се е застреляла сама, макар че и това предположение бе проверено. Освен това Тери Ландън имаше синини по ръцете си, които говореха, че се е борила.

— Как определихте разстоянието, от което убиецът е стрелял с пушката?

— Посредством диаметъра на входната рана и остатъка от барут около нея — ние го наричаме „татуировка“ на мястото, където куршумът е попаднал в тялото.

— Коя според вас е причината за смъртта?

— Преминаване на единичен, изстрелян от пушка куршум, през врата. Засегнал е каротидната артерия, разкъсал е хиоидната кост, увредил е гласните струни и е излязъл отзад през врата. Не е засегнал гръбначния стълб. Изминало е известно време. Тя е запазила съзнание, докато най-накрая се е задушила. В дихателната тръба имаше неголямо количество кръв. Успяла е да пъхне възглавница под главата си. Когато пристигнахме на местопрестъплението, възглавницата бе пропита с кръв. Освен това е успяла да пусне видеокамерата.

Колиър изчака съдебните заседатели да осмислят неприятната информация.

— Странно нещо — продължи Клозън. — Телефонът се намираше на два фута от нея. Било е лесно да дръпне жицата, да вземе слушалката и да се обади на 911. Сериозна рана, но мисля, че е могла да оцелее. Но Тери Ландън не се е обадила.

Нина си помисли: „Още една от смразяващите странности на Тери.“ Имало е възможност да оцелее. Тя си припомни как Мат бе описал Тери Ландън след бягството на Кърт. Мат се беше измъкнал от шкафа. Тя е държала пушката небрежно, взирайки се в пространството пред себе си. След това се беше отпуснала върху възглавницата, вперила поглед в камерата, ала не бе спасила живота си. Не беше пожелала да живее.

Нина беше сигурна, че нито за секунда от последните минути на живота си Тери не бе изпитала съжаление за това, което причинява на Мат. Тя е била прекалено заета с омразата си, живеейки в ада, който бе създала далеч преди да умре.

Колиър продължаваше:

— И така, бих желал да ви попитам за времето, когато е настъпила смъртта.

— Готов съм да отговоря — отговори Клозън. Той извади пакета цигари от джоба си и започна да го върти като играчка в ръце. Беше очевидно, че изпитва непреодолимо желание да запали.

— Успяхте ли да установите точното време, когато е настъпила смъртта, въз основа на събраните от вас медицински данни?

— Не. Не въз основа на събраните от нас медицински данни. Но ако те се съпоставят с показанията на свидетеля, видял подсъдимия на местопрестъплението, времето на смъртта може да бъде установено.

— Възразявам! Липсва основание за подобно твърдение. То излиза извън квалификацията на свидетеля…

— Последното изречение ще бъде заличено от стенограмата на процеса. Съдебните заседатели няма да се съобразяват с него, вземайки решение по случая — обяви Милн. Колиър хвърли палав поглед към Нина. Той бе решил да прибегне до старите си трикове, затова се налагаше непрекъснато да бъде нащрек.

— До какво заключение стигнахте за времето на настъпване на смъртта, основавайки се единствено на събраните медицински данни? — Колиър беше достигнал обичайното си ниво на блестящ прокурор, сега работеше в пълен синхрон със своя свидетел, изваждайки необходимите факти един след друг в последователността, която му беше необходима.

— Вземайки предвид rigor mortis, загубата на кръв, сравнена с раната, съдържанието на стомаха, локвата кръв под тялото, посиняването на плътта, прецених, че смъртта е настъпила около девет, десет часа преди пристигането ми на местопрестъплението.

— В колко часа е било това, доктор Клозън?

— Времето на настъпване на смъртта? Между десет и тридесет и единадесет и тридесет предната вечер.

— Можете ли да бъдете по-точен?

— Не и аз — отговори Клозън. — Ала вие можете. — Нина остави последната му забележка без последствие.

— Добре. На двадесет и пети юни вие отидохте на мястото, където бяха намерени човешки останки, така ли е?

Милн се намеси:

— Напомням на съдебните заседатели да имат предвид информацията, която им съобщих на по-ранен етап от развитието на процеса. — Съдебните заседатели изглеждаха озадачени.

— Да. Това беше съвсем различен случай — заяви Клозън. Нещо в начина, по който изрече последното изречение, накара Нина да потрепери. Той погледна в доклада, който беше написал. — Пристигнах със сътрудника си в дванадесет и петнадесет — точно четвърт част след пладне. Заместник-шерифите бяха отцепили района на местопрестъплението. Първоначално останките са се намирали в пещерата, макар че, както разбрах, част от тях са били натрупани близо до нея от подсъдимия.

— Възразявам! — намеси се Нина. — Няма основание за подобно твърдение. То се базира на слухове.

— Възражението е прието — заяви Милн. — Съдебните заседатели трябва да игнорират последния коментар на свидетеля.

— Човешки кости, коса, парчета изгнил плат. Метална катарама и остатъци от кожен колан. Часовник „Таймекс“, както каза господин Фонтейн.

— Според вас възможно ли е покойната да е изпълзяла в пещерата и да е умряла там? — попита Колиър.

— О, не. Това е по-скоро дупка в земята под масивна обла скала. Прекалено малка, за да се пъхне човек вътре. Би трябвало да бъде акробат. Тялото е било натъпкано там след смъртта.

— Колко време е престоял трупът в пещерата?

— След смъртта насекомите и другите животни унищожават тъканите на тялото за твърде кратък период, поне през лятото. Не бяха останали меки тъкани, когато тялото беше намерено. От лигаментите, поддържащи гръбначния стълб, нямаше и следа. Всеки отделен прешлен можеше да бъде изтръгнат без никакво усилие от съседния, редът им беше изцяло нарушен. Лявата фибула липсваше — сигурно животните все пак някога са се добрали до тялото. Не успяхме да я намерим. Предположението ми е, че вероятно някой койот я е отмъкнал, след като останките били пренесени в пещерата. Използвахме обучени кучета, които душеха наоколо, но не постигнахме никакъв резултат. С две думи, тялото е престояло в пещерата няколко години.

— Направихте ли след това аутопсия на останките?

— Да, в същата морга. Не бързахме, все пак по тези места убийствата не са чак толкова много. Направих аутопсията веднага.

— Успяхте ли да определите причината за смъртта?

— Не мога да твърдя с положителност. Не е възможно да се направят изследвания за отрови и наркотици толкова години по-късно. Тазът беше разкъсан от два куршума за пушка. Те все още бяха потънали в костта, десния горен сектор. Предадохме ги на господин Фонтейн. Този вид нараняване причинява смърт твърде бързо, ако не се вземат незабавни мерки. И така, мнението, което съм посочил в доклада, е: рана, причинена от куршуми за пушка. Господин Фонтейн идентифицира оръжието, с което била застреляна жертвата. Същата пушка, с която е убита Тери Ландън.

Нина още не беше успяла да стане от мястото си, когато заговори съдията Милн:

— Доктор Клозън, известно ви е, че подобни изявления са недопустими. Моля, не правете повече изказвания в този дух. Съдебните заседатели трябва да игнорират двете последни изречения на свидетеля.

— Съжалявам, господин съдия, понякога човек му е трудно да се въздържа.

— Доктор Клозън — заговори Колиър. — Нека се върнем отново на въпроса за вашата работа…

— Ваша чест, възможно ли е да известите свидетеля да използва граматически правилни изречения?

— Винаги използвам граматически правилни изречения — прекъсна я Клозън.

— Съжалявам, но трябва да ви уведомя, госпожо Рейли, че доктор Клозън не е в състояние да приказва по друг начин. Той дава свидетелски показания от двадесет години в този съд. Всички ние трябва да приемем начина му на изразяване — каза Милн. Някои хора от публиката започнаха да се кискат.

— Можете ли да определите кога е настъпила смъртта въз основа на събраните от вас медицински данни?

— Проучихме внимателно костите с цел да определим кога е загинала жертвата. Въпреки това не бихме могли да твърдим нищо със сигурност. Десет години. Възможно е и повече. Това е по-скоро догадка на експерти в тази област.

— Идентифицирахте ли след това чии са останките? — попита Колиър.

— Анализирах костите и зъбите, за да определя възрастта на покойната. Проверката на докладите във връзка с безследно изчезнали лица в областта Южно Тахо разкри случай на изчезване на младо момиче, живеещо на около петнадесет мили от мястото, където намерихме останките близо до хребета Ангора. Данните от зъболекарския картон и пръстовите отпечатъци потвърдиха, че останките принадлежат на Темара Суит. Намерихме катарама на колан. Близките й го разпознаха и потвърдиха, че е неин. Освен това върху часовника й имаше надпис „Темара“.

След като съдията Милн обяви края на заседанието и съдебните заседатели напуснаха залата с безизразни лица, Нина последва Колиър в тесния му кабинет в сградата на прокуратурата.

Голите стени и купчините с папки изглеждаха непроменени. Нина никога не би могла да изтърпи потискащата целесъобразност на всички предмети в този кабинет. Тук трябваше да се намеси Сенди с нейните кошници и планове за озеленяване на интериора. Така може би помещението щеше да се оживи. Колиър окачи сакото си върху дръжката на вратата и се отпусна в креслото си. Чувстваше се удобно, сякаш бе попаднал в леглото си, и веднага се зае да прегледа документите, които секретарят му връчи още на влизане в кабинета.

— Независимо от това как ще приключи процесът, след него ще ви купя едно растение в саксия — заяви Нина.

— Какво? О, не си правете труда. Подарявали са ми цветя, папрати, сукуленти и кактуси. Всичките загиват. Няма пряк достъп на слънчева светлина, забравям да ги поливам — той остави документите на бюрото, облегна гръб в креслото, след това сложи ръце зад главата си и въздъхна. — Тъжна работа — измърмори прокурорът. — Става въпрос за един извънредно важен свидетел по делото, над което работя, свързано с мексиканската мафия. Един от адвокатите на защитата открил, че жената е незаконна имигрантка в САЩ, и съобщил за това на Имиграционните власти. Сега тя ще бъде депортирана в Гватемала с децата си. Бог знае колко й е струвало да пристигне тук. Тя ще си помисли, че адвокатите са съсипали живота й, и в известен смисъл ще бъде права.

— Твърде лоша работа — отвърна Нина, изпитвайки чувството, че е проявила лицемерие. Колегата й се бе отървал по съвсем законен начин от враждебно настроен свидетел на обвинението. Това беше заслужаваща порицание, ала допустима тактика от страна на защитата.

Колиър изглеждаше толкова изтощен, толкова смирен. Ризата му очевидно бе престояла смачкана цялата нощ в сушилния агрегат. Беше затворил очи, ръцете му все още бяха скръстени на тила, като че за миг се беше унесъл в сън. Всекидневната работа, свързана със съдебни процеси, налагаше хората, които я практикуват, да излизат в пенсия на около четиридесет и пет години. Тялото реагираше на стреса или с инфаркти, или с пристрастяваше към още повече съдебни дела. На колко години беше Колиър? Четиридесет? Петдесет? Ако станеше областен прокурор на административния окръг Ел Дорадо, дните му в съда щяха да намаляват в естествена и логически приемлива прогресия, докато свършат съвсем.

Странно. Те бяха противници, а ето че Нина беше в кабинета му и се тревожеше за здравето му.

Седнала на сгъваем метален стол от другата страна на бюрото срещу него, тя го изучаваше внимателно. Той имаше повече възможности, по-богат професионален опит, повече колеги, с които можеше да споделя проблемите си. Ала Нина разполагаше с по-голяма свобода, повече шансове за финансов успех и не трябваше да се обременява със събирането на доказателства както него.

— Вие имате нужда от човек, който да се грижи за вас — каза тя и прокурорът подскочи.

— Тъкмо си мислех същото за вас — измърмори той. — Миналата година стреляха срещу вас, работите в тази презряна професия, млада жена сте, имате дете — трябва ви човек, който да топли нозете ви нощем и да ви слага да си легнете.

— Никой не би могъл да изтърпи моята програма — отговори Нина. — О, да не говорим за това.

— Да не говорим — съгласи се Колиър. Известно време двамата мълчаха.

Колиър предложи:

— Чаша кафе?

— Не й такова, каквото го правят тук.

— Обзалагам се, че ще си купите пица или хамбургер на път за кабинета си, където ще работите до осем-девет часа вечерта. Затова умираме толкова млади.

— Обзалагам се, че вашият план е съвсем същият — предположи Нина.

— Хайде да вечеряме заедно в казиното — предложи Колиър.

— Не зная. Това би било… хмм…

— Побратимяване между врагове? Вижте, трябва да се нахраним, освен това се налага да поговорим по делото. Хайде тогава да си придадем израз на съвършени професионалисти и да комбинираме двете неотложни задължения. Обещавам ви, че няма да ви бъде никак приятно.

— Приятно ли? Откъде накъде? — изрече въпросително Нина. — Добре. Да вървим. — Двамата тръгнаха, оставяйки без внимание многозначителните погледи на секретарките.

Казиното „Прайз Клаб“ беше препълнено. Опашката на бюфета се сливаше с хората, чакащи пред ротативките.

— Извинете — каза Нина и затърси по дъното на портмонето си за монети от двадесет и пет цента. Пръстите я сърбяха да опита късмета си на ротативките.

Две черешки се подредиха в линия, тя прибра вложените си пари плюс печалба от нови монети.

— Престанете да играете, докато още печелите — посъветва я Колиър, ала Нина продължи, докато в джобовете й не остана нито една монета.

— Посещавала съм това място толкова често, че цялата му привлекателност се стопи. Чудя се защо ли още пилея парите си тук? — измърмори тя.

— Просто не желаете никога да пропуснете някакъв облог, дори ако резултатът му бъде лош за вас — отвърна Колиър. На гишето поспориха кой ще плати. Нина спечели, заявявайки, че прокурорът ще й върне разходите под формата на бизнес обяд за нейния клиент. Тя сподели мимоходом мисълта дали въобще някога Кърт щеше да бъде в състояние да й плати и как да измъкне от Рийзнър сумата за адвокатския й хонорар.

В просторната бална зала заеха централна маса и отидоха към бюфета, където бяха изложени на показ огромни количества апетитна на вид храна. Когато се върнаха, сервитьорът вече беше донесъл кана червено вино.

— Вдигам тост за справедливостта с главно „С“ — обяви Колиър с чаша в ръка. — Нека тя победи всички глупости в света.

— И аз ще пия за това — подкрепи го Нина. Тя позволи на виното да спусне топлината си в кръвта й. Подхвана тихо сред шума от разговорите на стотици гости на заведението: — Тук сме напълно анонимни. Туристи от цял свят се срещат в това казино, за да изгубят парите си. Това създава такова чувство на топлина и уют. — Три от салатите се бяха смесили в чинията й. Резултатът се оказа неочаквано вкусен.

— Вероятно ще ми предложите: „Защо не изоставите обвинението в предумишлено убийство по делото Ландън, тъй като тя е съхранявала пушката в къщата си години наред и все още не са се появили доказателства за предумисъл?“ — Колиър взе първата хапка от вечерята си.

— Какво ще кажете по този въпрос?

— Ще го направя, ако спите с мен тази нощ — Колиър се плесна с длан по главата и рече: — О, съжалявам. Забравих. Не бива да поставям такова изискване.

— Ха, ха. Ще го направите ли? Имам предвид дали ще се откажете от обвинението в предумишлено убийство?

— Да, може би. Милн ще ви позволи да отправите искане до съда за издаване на решение в този дух. И двамата сме уморени. Хайде да си спестим спора по този въпрос.

— Това е прекрасно.

— Добре сте поработили. Нямах представа, че семейство Кетрик са познавали толкова добре Тери Ландън, за да им е известно, че пушката през цялото време е била в къщата й. Бихте ли искали да разговаряте с клиента си да приеме обвинението убийство по непредпазливост? Петнадесет години при смекчаващи вината обстоятелства, ако Милн е в добро настроение.

— А вие ще се съгласите да не предявявате никакви обвинения, свързани с Темара Суит?

— Не бих могъл да обещая това. Може да се появят нови доказателства.

— Забравете предложението ми. Вярвам, че той няма вина нито за първото, нито за второ убийство. Развих някои идеи по отношение на свидетелите…

— Повдигайки тези съмнения в разумни граници…

— Опитвам се да говоря искрено. Това не е просто тактика за съдебния процес.

— Всичко, което правим в това положение, е тактика за спечелване на процеса — възрази Колиър. — Дори искреността.

— Няма да пледирам единствено за това обвинението за предумишлено убийство да бъде снето от Кърт — заяви Нина. — Нека постъпките ми говорят сами за себе си.

— Просто все още не сте получили достатъчно добра оферта. Всъщност разигравате обичайната игра на защитата в такива случаи. Само вижте какво направихте — намесихте в делото Ралф Кетрик и го подхвърлихте на съдебните заседатели, за да отвлечете вниманието им от…

— Той няма алиби. Ралф е единственият човек, поддържал някакъв контакт с Тери. Баща му излъга, за да го прикрие…

— А може би вие просто объркахте баща му. Или твърдите, че и двамата са замесени в този случай?

— Нищо не твърдя. Само посочвам несъстоятелните моменти в становището ви, когато те попаднат в полезрението ми. Няма да ви помогне фактът, че въвлякохте убийството на Темара Суит в делото.

— Би трябвало да се откажете, докато все още водите.

— О, хайде да не приказваме повече за делото, Колиър. Прекалено съм уморена, за да споря с вас точно сега.

— Предложението ви е твърде добро — поднесе коментара си Колиър. Двамата приключиха вечерята сред приятна тишина. Прокурорът я закара до паркинга на съда и каза: — Ще ви призова на свидетелската ложа след госпожа Суит. Утре е петък и Милн ще обяви рано края на работния ден, затова предполагам, че ще трябва да отговаряте на въпросите ми в понеделник сутринта. Нервна ли сте?

— Не. — Нина лъжеше. Преди началото на процеса беше сънувала особен сън — още когато в първите дни се вдигна шум, че ще бъде призована като свидетел. Беше съвсем гола, държеше в ръка единствено куфарчето си, с което се опитваше да се прикрие, усещайки мъчително физическите си несъвършенства. Образните представи на публиката нахлуваха в ума й, тя разбираше критиките на хората, осъдителните им думи, отправяни към нея, докато я водеха към свидетелската ложа. Там трябваше да се обърне лице срещу лице със своя обвинител.

— И сте готова да направите самопризнание? — попита съдията, чието лице постепенно придобиваше безмилостните, изкривени от злоба черти на Тери Ландън. Съдът, публиката, прокурорът се сляха в една безлика тълпа, вторачила в нея обвинителен поглед.

— Какво трябва да призная? — беше попитала Нина в съня си. Прозвуча оглушителен смях. Всички присъстващи в залата знаеха какво трябва да признае, ала тя самата не знаеше. Объркването й, вцепенението, което я довеждаше до ужас, караше всички да се смеят още по-оглушително. Те виждаха всичко в нея, дори онези тайни, които Нина не желаеше да признае пред себе си. Съдията измъкна отнякъде видеокамера и започна да я заснема, докато тя се опитваше да прикрие срамните си части…

— Не ме е страх от нищо — каза тя, цитирайки надписа от емблемата върху шапката на своя син, която понастоящем се намираше в шкафа с веществените доказателства в полицията. Само ако Колиър знаеше…

— Е, добре. Желая ви успех в работата ви тази вечер.

— Довиждане. Желая всичко добро и на вас. — Изричайки това полуиронично пожелание за лека нощ, Нина се отдалечи с колата си.

39.

— Призовете Джесика Суит.

Майката на Темара зае свидетелската ложа в петък, единадесетия ден от процеса. Навън сияеше един от 307-те слънчеви дни, на които се радваше Тахо всяка година — ясен, прекрасен ден в края на юли. Съдебните заседатели се бяха разделили на две групи: инертни и следящи внимателно развитието на процеса, ала Нина знаеше, че те бяха единодушни по един въпрос. Всички те с удоволствие биха отишли където и да било другаде, само не тук — в тази лишена от въздух зала, изпълнена с напрегнати емоции и смърт.

Всички хора, свързани по някакъв начин с процеса, днес присъстваха в залата, за да гледат филма на Тери.

Лицето на госпожа Суит беше по-загоряло в сравнение с последния път, когато я бе виждала Нина — ако това въобще бе възможно. Крепкото й здраве трябваше да напомни на съдебните заседатели, че дъщеря й би живяла години наред, без да се тревожи от здравословни проблеми. Посребрената й коса бе подстригана по-късо отвсякога, тюркоазените й обици подчертаваха дълбочината на сините й очи. Изглеждаше почтена, внушаваща доверие. Жените в състава на съдебните заседатели щяха да решат, че е надежден свидетел, комуто могат да се доверят.

Нещастието й можеше да бъде забелязано в съвсем близък план от начина, по който ъгълчетата на устните й бяха отпуснати надолу. Съдбата й беше белязана с изчезването на единственото й дете, бе преживяла години в мъчително очакване. Бе последвал инцидентът, по време на който съпругът й бе осакатен. Накрая бе преживяла последния удар, откривайки, че дъщеря й е била мъртва през цялото време. Ала тя беше силна жена и скриваше нещастието си по възможно най-добрия начин.

Колиър премина с госпожа Суит през историята, която тя вече беше разказала на Нина: как тя и съпругът й присъствали на среща на собствениците на земя в същата вечер, когато Темара изчезнала; как се тревожили, когато не се прибрала у дома; как на следващата сутрин се обадили в полицията и обявили изчезването й. Тя жестикулираше грациозно с ръце, докато приказваше за последвалото разследване, за фалшивите следи, за надеждата, която бавно изчезвала, когато дните се превърнали в месеци, а след това в години. Това беше тъжен разказ; понякога силата на духа я напускаше и гласът й започваше да трепери.

— Промениха ли се отношенията между вас и дъщеря ви през последната година преди нейното изчезване? — попита Колиър.

— А-ха. По-рано тя споделяше всичко с мен. Мислех си, че сме преодолели проблемите на пубертета по възможно най-добър начин, преживявайки във възможно най-малка степен нещастията, за които сме чували, че съпътстват този период от живота на децата. Но през последната година от гимназията тя се отдалечи от нас. Много пъти правихме опити да приказваме с нея, но… тя все се ядосваше. Струваше ми се, че мненията ни по всички въпроси бяха различни. Тем престана да общува с нас. След това една вечер, около три седмици преди да изчезне, намерих парче хартия в чекмеджето на шкафа й. Когато разгънах хартията, от нея паднаха няколко прахчета. Помежду ни се разгоря ожесточен спор. Поведението й беше враждебно, негодуващо. Каза ми да престана да ровя като полицай из вещите й; заяви, че вече е на осемнадесет години и ако не зачитам неприкосновеността на личния й живот, ще се изнесе на квартира.

Престана да разговаря с мене. Признавам, че буквално й четях конско, опитвах се да я накарам да разговаря със семейния ни лекар. Споделих с Джонатан какво бях намерила и на него направо му прилоша. Говорихме за това, че ще й позволим да напусне дома ни, защото не знаехме какво друго да направим. Знаех, че се среща често с Дорийн и Майкъл, и мислех, че това е странно. Тем бе прекъснала връзката си с Майкъл, сега той ходеше с Дорийн.

Прибираше се късно у дома, излизаше рано. Мислех си, че не е възможно да ходят все тримата заедно. Темара беше толкова хубава. Сигурно се срещаше с някой млад мъж — госпожа Суит се обърна към съдебните заседатели и каза: — Ако бяхме успели да й помогнем да преодолее този лош момент, тя щеше да бъде жива сега. Тя се плъзна по наклонената плоскост. Това се случва с много деца, когато вече станат възрастни хора…

— Научихте ли кой е този млад мъж?

Джесика Суит закърши ръце.

— Месец преди да намеря прахчетата, виждах, че един млад човек я взема с колата си пред къщата ни. Описах го на полицията, ала доколкото разбрах, не са имали достатъчно доказателства…

— Възразявам — намеси се Нина. — Твърдението на свидетеля се основа на непроверено предположение. Не може да бъде направено допитване за потвърждение до съответното длъжностно лице.

— Съдебните заседатели ще игнорират последното изречение от свидетелските показания — обяви Милн.

— Присъства ли днес в съдебната зала онзи млад мъж, когото сте видели с дъщеря си преди дванадесет години, преди тя да изчезне?

Погледите на съдебните заседатели проследиха протегнатия пръст на Джесика Суит. Той сочеше Кърт.

— В стенограмата от процеса ще бъде отбелязано, че свидетелката е идентифицирала подсъдимия, отговаряйки на поставения въпрос — отбеляза Милн.

Кърт бързо надраска няколко реда до Нина. Изглеждаше възбуден. Нина му написа в отговор: „Не се тревожи. Това се е случило няколко седмици преди изчезването й. Не е от особено значение.“

— Съпругът ви срещал ли се е миналата година с Тери Ландън? — продължи Колиър.

— Да. Преди около две години ние се свързахме със стара наша приятелка от Калифорнийския университет на име Дейвис. Тя беше направила един документален филм, затова я попитахме дали познава някой човек, който би искал и би бил в състояние да заснеме кратък филм за изчезването на Темара. Щяхме да съберем необходимите финансови средства за това. Дейвис успя да заинтересува с историята на Тем едно от предаванията на телевизионната мрежа на щата. Те искаха да излъчат свой материал по случая.

След това местният вестник в град Тахо, „Мирър“, излезе с материал за подновения интерес към Тем. Тъкмо тогава ми се обади Тери Ландън. Тя предложи услугите си на много разумна цена, в случай че ние поемем разходите по производството на филма. Но по това време хората от телевизията бяха започнали да проявяват колебание. Ние разговаряхме с нея няколко пъти и решихме да започнем финансирането.

— Тери Ландън направи ли този филм?

— Да.

— И заглавието му беше „Къде е Темара Суит“?

— Да.

— Ваша чест, имам ли вашето разрешение да покажа този филм пред съда? — попита Хелоуел и посочи с ръка прожекционния апарат.

Нина не възрази. Светлините в залата угаснаха. Този път съдебните заседатели щяха да видят не самата Тери, а нейното произведение, филма, който Нина все още не можеше напълно да разбере. Докато го гледаше, отново я връхлетяха старите въпроси, останали без отговор: защо Тери бе направила този филм? Защото самата тя бе убила Темара и не желаеше да поема риск — може би някой друг, работейки по филма, би открил този факт? Това звучеше добре на теория, ала просто не можеше да бъде вярно. Ако Тери е трябвало да направи филма, за да се защити, тя в никакъв случай нямаше да подхвърли мисълта, че Тем е била убита. Тя по-скоро щеше да внуши на зрителя, че Тем е жива, започнала нов живот някъде другаде. Така Тери щеше да отклони вниманието от извършеното престъпление.

Ако Тери не беше застреляла момичето, тогава защо не беше представила Кърт като убиец във филма си? Тери бе обхваната от манията да го намери; в такъв случай защо не го бе обвинила в извършване на тежкото престъпление? Тогава полицията по всяка вероятност щеше да започне да го търси, щеше да го открие и дори да го обвини в убийството — тъкмо онова, което очевидно желаеше Тери.

Филмът беше вече почти приключил. Сега Нина отново видя актрисата, която играеше Тем: как върви бавно към познатата пътека… Бележката на Кърт, подадена към Нина, беше написана с почти нечетливи букви. Тя гласеше: „Бих се заклел, че това наистина беше Тем.“

Нека обобщи всички налични данни. Щом нито Тери, нито Кърт е убил Темара, кой би могъл да се добере до пушката? Младото момиче седеше върху бялата скала, звучеше тъжна музика, върху дългата й коса се сипеха снежинки. Тя беше в панталони, ботуши и онова одърпано палто от заешки кожи… Къде беше това палто сега?

Нина си припомни от какво се бе развеселявала Тери, представи си всезнаещия й вид, пищните й маниери. Тери мислеше, че стои над простосмъртните, над обикновения живот.

Изведнъж й хрумна, че този филм беше зловещата шега на Тери. Тя е знаела кой е убил Темара. Един-единствен път беше казала истината — по косвен „артистичен“ начин. Тери не е могла да устои — трябвало е да разкрие онова, което й е било известно: убиецът не е бил нито тя, нито Кърт.

Бил е някой друг. Очите, които следят всичко отдалеч. Тайният наблюдател, скрит сред величествения мрак на нощта. Кой беше той?

Изведнъж й хрумна друга интересна мисъл: тя й подейства като врата, отваряща се сред хаотичната тъмнина. Ами другите три момичета, които бяха изчезнали в снега? Защо Тери ги е включила в един толкова къс филм, който по всяка вероятност е бил подложен на редица допълнителни съкращения?

Защо просто не приеме еднозначно филмовия материал? Филмът внушаваше, че Тем е била убита още преди да бъде намерено тялото й. Следователно Тери е знаела в продължение на дванадесет години, че Темара е била мъртва.

Нина погледна към момичето на екрана, което започваше да потъва в тъмнината. Изведнъж тя сложи длан на устата си, почувства, че й се повдига. Гледаше, гледаше и си мислеше: „О, не, това не е възможно, тя просто не би…“

Но разбира се, Тери би го направила. Тази нощ тя е била там, край пътеката на хребета Ангора. Беше заснела Темара, истинската Темара, камерата й бръмчала тихо зад една от големите обли скали. Тери беше видяла кой е дошъл на среща с Темара.

Слабата фигура на Темара полека изчезна, зазвуча музика, по екрана се появи списъкът от имена на хора, взели участие в работата по филма.

Не беше посочено името на актрисата, която бе изиграла ролята на момичето. Дръзкият намек на Тери накара Нина да се почувства още по-зле.

Тери е знаела истината през цялото време, беше видяла убиеца, беше успяла да го заснеме. И един ден бе научила, че трябва да се направи филм на тази тема. Естествено, беше се свързала със семейство Суит. Тя просто не бе могла да устои на желанието си да се пошегува с всички. Бе го направила в определени граници, докъдето стигаше смелостта й. Беше включила оригиналните кадри с истинското момиче… Какви ли поздравления бе отправяла Тери към себе си, как ли се бе смяла!

Нина почувства, че нечий поглед от публиката в притъмнялата залата бе насочен към нея. Тя седеше на мястото си, тъмната личност можеше да я нарани тук, точно както се бе случило по-рано. Изведнъж започна да трепери неудържимо в края на адвокатската маса. Някой я наблюдаваше, някой разположил се на едно от местата зад гърба й. Тя още веднъж почувства изстрела, който я беше съборил в адвокатската ложа. Трябваше да избяга! По-бързо, преди да е станало късно! Изведнъж подскочи от мястото си. Оковите на Кърт звъннаха. Той се бе обърнал изненадан към нея. Ала тя вече беше отворила вратата към мрака, за да хвърли ръкавицата на предизвикателството срещу претъпканата с хора съдебна зала. Трябваше да се изплъзне от тъмнината…

Филмът свърши. Барбет Кейн и другите репортери. Дорийн и Майкъл Ордуей, които шептяха тихо един на друг, заели обичайните си места. Семейство Кетрик, баща и син, седнали на съседни столове вляво. Монти Гласър, продуцентът на предаването „Загадки от истинския живот“, който бе пристигнал тук от Лос Анжелис и вероятно си мислеше какъв страхотен епизод може да излезе от този процес. Джонатан Суит, войнствен, сърдит в инвалидната си количка; детективи и криминолози; възрастни хора, които присъстваха на всички процеси в съдебната зала. Милн и Колиър… и Кърт до нея, който й приказваше съвсем тихо:

— Нещо лошо ли се е случило?

— Нещо съвсем лошо — прошепна в отговор тя. Ала сесията на съда все още продължаваше, тя нямаше време за мислене. Веднага след края на работния ден тя щеше да отиде в кабинета си, щеше да заключи вратата. Едва тогава можеше да обмисли всичко…

— Това ли беше филмът, който направи Тери Ландън и който ви показа впоследствие? — обърна се Колиър към госпожа Суит.

— Да. — Филмът беше представен като веществено доказателство.

— Помолиха ли ви през юни тази година да съобщите на полицията в Южно Тахо името на зъболекаря на Темара?

— Да. Знаех, че са намерили… човешки останки. Отидох да ги погледна. Бях виждала колана по-рано. Тем ми бе казвала, че й бил подарък, ала отказа да ми съобщи кой й го е подарил. И онзи часовник. Със сигурност разпознах останките на своята дъщеря — брадичката й отново затрепери.

— Благодаря ви, госпожо Суит. Нямам повече въпроси — каза Колиър.

Нина подреди мислите си и успя да прогони паниката, обзела ума й преди миг. Джесика Суит спокойно очакваше въпросите й, отпуснала ръце в скута си.

— Откога сте омъжена, госпожо Суит? — попита тя.

— През есента ще станат тридесет и пет години.

— Как се разбираше съпругът ви с Темара през годината, когато изчезна дъщеря ви?

— Ако имате предвид онзи глупав полицейски доклад…

— Но вие извикахте полицията, нали?

— Да, но…

— Но съпругът ви наистина е блъснал Темара по стълбището, в резултат на което сте я водили до болницата и дъщеря ви дълго време е имала белези по тялото си?

— Лекарите извикаха полицията, не аз. Това беше нещастен случай, но когато полицаите ми дадоха да подпиша доклада, ми се струваше, че…

— Че той я е нападнал? Подписахте ли полицейския доклад?

— Да. Бях ядосана на Джонатан. Не бяха повдигнати никакви обвинения. Беше нещастен случай, казвам ви. Аз присъствах там — тя направи широк жест с ръце, след това стисна здраво брадичката си, сякаш по този начин искаше да престане да приказва.

— По това време между съпруга и дъщеря ви възникваха ли разправии?

— Да, няколко. Това беше естествено. Той беше загрижен заради начина, по който се държеше тя.

— Когато Темара изчезна, вие твърдяхте убедено пред полицията, че тя не е избягала, нали така?

— А-ха. Знаех, че не е избягала от къщи.

— Защо бяхте толкова сигурна? Тя е имала проблем с наркотиците. Заплашвала ви е, че ще напусне дома си. Не се е разбирала с баща си. Не е разговаряла с вас… Защо бяхте толкова сигурна?

— Просто знаех, че няма да ни напусне по този начин.

— Излиза ли господин Суит навън същата нощ, след като се върнахте от събранието?

— Не!

— Вие сте били загрижени за нея. Значи той не е излизал да я потърси?

— Казах ви, че не е.

— По това време господин Суит беше ли прикован на инвалидна количка?

— Не. Катастрофата с колата се случи следващата година.

— Вашият съпруг също е дал свидетелски показания, госпожо Суит. Преди дванадесет години. Очевидно е, че не сте ги препрочитали напоследък, подготвяйки отговорите си пред съда. — Нина представи своето копие от показанията на господин Суит.

— О, да. Той изтича навън за около половин час, ала не я намери.

— Откъде знаете, че е така?

— В показанията е посочено, че…

— Вие лично знаете ли със сигурност, че той не я е намирал?

— Ваша чест, допустимо ли е подобно нападение срещу съпруга ми? — попита госпожа Суит и се размърда на мястото си.

— Трябва да отговорите на въпроса — заяви Милн.

— Просто не мога да повярвам, че тя прави това!

— Отговорете на въпроса.

— Откъде бих могла да зная това? — изкрещя госпожа Суит. — Та аз не съм била с него! Но зная, че той не го е направил!

— А откъде знаете това?

— Защото го направи тя!

— Кой?

— Тери Ландън! — изрече предизвикателно госпожа Суит.

— Тя ли ви каза, че е убила дъщеря ви?

— Не беше необходимо да го прави. Това личеше по всичко, от отношението й към нас онази вечер, когато ни показа филма. Не бих могла да го докажа. Просто го знаех. Когато гледах филма, разбрах, че Тем е мъртва и че Тери Ландън знае всичко по този въпрос. — Тя скри лицето си с ръце.

— Нека позволим на свидетелката да дойде на себе си, Ваша чест — предложи Нина. Милн кимна с глава и Нина седна на мястото си. Всички в залата започнаха да шептят.

Ръката на Нина скицира смешна рисунка: заек и рис, който приличаше на котка. Тя впери поглед към листа хартия. Какво се опитваше да й подскаже собственото й подсъзнание? Тайната беше тук, ала тя бе толкова необичайна, толкова извратена, че никой от присъстващите не беше достатъчно храбър или пък достатъчно умен, за да я прозре.

Тери е знаела, че загадката излиза извън ограничения им опит, и се беше наслаждавала на това.

Дяволите да вземат тази жена! Тери беше част от мрака. В този миг Нина не изпитваше тъгата, в която постоянно беше потънала напоследък. Мат беше нейна жертва, не обратното.

Госпожа Суит отново бе притихнала. Нина каза:

— Нямате никакво доказателство, че Тери Ландън е убила дъщеря ви, нали?

— Не — отговори свидетелката с прекършен глас.

— Поведението й по време на представянето на филма ви е подсказало, че е знаела убиеца на вашата дъщеря, така ли?

— Да. Други хора може би не биха го усетили. Съпругът ми не е съгласен с мен.

— Какво каза Тери Ландън, за да си помислите, че е свързана със смъртта на дъщеря ви?

— Ами например, когато Дорийн гледа филма за пръв път, тя попита Тери: „Откъде сте научили, че на излизане Тем се препъна и накуцваше леко? Самата аз бях забравила!“ Откъде би могла да научи това тя? Тери Ландън само се разсмя. Ако не е била там, как би могла да знае!

— Вероятно само е представила артистичното си виждане по въпроса — отвърна сухо Нина.

— Ами палтото? — изрече госпожа Суит.

— Какво?

— Палтото. Късото палто на Темара от заешки кожи. Забравихме да кажем на полицията, че тя го беше облякла онази нощ. А Тери беше накарала актрисата във филма да облече същото палто… същото както това на Темара. Откъде е знаела за това?

— Предполагам, че вие трябва да задавате въпросите, а не свидетелката — обърна се Милн към Нина.

— И така, изглежда, че Тери знае повече за изчезването на момичето, отколкото би трябвало? — попита Нина.

Госпожа Суит изрече, сякаш приказваше на себе си:

— Къде е палтото? — Това наистина прозвуча твърде странно. Нина си беше задала същия въпрос само преди няколко минути.

— Отговорете на въпроса — обърна се Милн към госпожа Суит.

— О, тя знаеше. Виждах това в жълтеникавите й очи — каза Джесика Суит.

Нина отново й зададе въпрос за прахчетата, които тя бе намерила в чекмеджето на Темара и изказа предположение, че е напълно вероятно Темара, да е убита поради участието си в сделка с наркотици. Тя се бе борила да наложи тази версия въпреки възражението на Хелоуел. Хранеше големи надежди, че съдебните заседатели щяха да приемат с умерена доза съмнение тази алтернативна теория за убийството на Темара.

Няколко пъти през остатъка от този предълъг ден, изпълнен с кръстосани разпити, Нина не успяваше да се съсредоточи. Версията, свързана с наркотиците, господин Суит, теорията на госпожа Суит, че убийството е извършено от Тери, съдебния процес за нарушаване неприкосновеността на вътрешния мир — тя разгледа щателно и методично всичките възможни аспекти — встъплението към защитната й стратегия. Ала въпреки това очакваше с нетърпение съдът да приключи работата си за деня. Чувстваше, че се намира близо до отговора на загадката, свързана със смъртта на Темара.

Веднага щом бе обявен краят на последното заседание за деня и съдебните заседатели напуснаха залата, Нина и Сенди събраха документите си по делото и излязоха навън. На път към кантората, отпуснала се на седалката в пикапа „Бронко“, Сенди непрекъснато поглеждаше Нина, без да скрива любопитството в очите си.

— Изглеждате така, сякаш се борите с дявола — отбеляза секретарката, ала Нина мълча през целия път.

Когато пристигнаха, Сенди и Уиш оставиха куфарчетата с документи и се прибраха у дома. Нина остана сама.

Обади се на Андреа и й каза, че ще закъснее. Спусна щорите, заключи вратата на приемната и изяде бурканче плодово кисело мляко от минихладилника, който се намираше в стаята за разговори с посетителите. Каквото и да правеше, не можеше да се отърси от предчувствието за нещо лошо, което щеше да я сполети, нито пък успяваше да подреди мислите си. Чувстваше се прекалено уморена. Просто не можеше да се съсредоточи.

Може би дрямка от няколко минути щеше да й помогне. Тя отпусна глава на бюрото и заспа.

Когато се събуди, през обърнатия към езерото прозорец се виждаше залезът на слънцето. Беше осем часът и тридесет минути в топлата лятна вечер — през лятото в Тахо се смрачаваше късно, — луната тъкмо изгряваше, въздухът беше уханен, опияняващ. Мускулите на раменете й бяха изтръпнали, очите я боляха, като че бе преживяла пясъчна буря в пустинята Гоби. Нина стана, прозина се и вдигна щорите от прозореца с изглед към езерото.

След кафеникавите заблатени земи езерото Тахо докосваше спокойното ведро небе и го подпалваше, разстилайки розови, оранжеви и червеникавопурпурни багри, докъдето поглед стига. В далечината зад езерото западната планинска верига изпъкваше с черния си цвят на фона на феерията от пъстроцветни светлини, разсичайки и небето, и водата. Чайки се носеха в бавен танц над водната шир. Никой не се спускаше по пътеката към брега.

Слънцето беше залязвало над тази величествена панорама милиони години. В този миг великолепието на природата беше ненадминато.

Ала залезът не притежаваше човешки измерения. Нина беше сама в малък, изолиран кът на природата сред планините със своите грижи и проблеми, а залезът я изпълваше с усещане за самота.

Тя докосна белега върху гърдите си. В такива моменти това й беше станало навик. Какво беше казала Сенди? Нещо, свързано със страха — да, страхът издълбавал дълбок прорез в тялото й.

Нина взе записките, които си бе водила през деня, и започна да прелиства страниците, спирайки отново на картинката с двете животни. Животни с човешки глави… зима, кожени палта…

Телефонът иззвъня. Тя откъсна поглед от прозореца и вдигна слушалката.

— Нина? Прибирай се — каза й Мат. — Боб отново изчезна.

40.

— Тръгна с велосипеда си надолу по пътя към пресечката. Трябваше да се върне след десет минути, преди да се е стъмнило. Това стана преди час. Обиколих всички улици, гледах навсякъде — разказваше Мат. Гласът му беше твърд, ала въпреки това издаваше опасенията ми. — Закле се, че никога повече няма да прави това. Закле се пред мене.

— Раницата. Взел ли е раницата със себе си? — попита Нина. Двамата стояха до вратата и гледаха към улицата.

— Не е. Тя е в детската стая. Не е оставил никаква бележка. — Андреа, застанала зад Мат, бе отпуснала ръце върху раменете на Трой и Бриана, опитвайки се да изглежда спокойна.

— Трой, Бриана, споменавал ли е Боб нещо за това, че възнамерява да избяга от къщи? Забелязали ли сте въобще нещо особено? — Бриана започна да смуче палеца си с все сила и отворила широко очи, поклати глава. Трой каза, че не е забелязал нищо.

— Нина, хайде да се обадим в полицията — предложи Андреа и й подаде безжичния телефон.

— Не е трябвало да чакате толкова дълго! Защо не ми се обадихте веднага? — изкрещя Нина. — Не е трябвало да го пускате да излиза сам навън! — тя взе телефона. Ръката й трепереше. — Изчезването му е свързано със съдебния процес — извика тя. Под краката й се отвори бездна и тя пропадна в мрачната й паст. Някъде надолу в хаоса Боб падаше заедно с нея.

Нина набра 911. Казаха й да потърси по-старателно наоколо. Синът й беше изчезнал твърде отскоро. Посъветваха я да се обади след един час, ако момчето не се е прибрало. Мат отново излезе от къщи да го търси.

Нина се обади на Колиър в кабинета му. Той й отговори:

— Веднага ще изпратя някого в къщата ти. Моят сътрудник ще пристигне с максимална бързина.

Обади се в затвора. Не бяха виждали там момчето. Обади се у дома на Пол в Кармел, почти до отсрещната граница на щата.

— Пол, Боб изчезна. Не мисля, че е избягал. Сигурно е нещо друго.

— Божичко. Кога стана това?

— Преди час и половина. Сега навън е тъмно, а той знае как аз и Мат изживяваме закъсненията му. Излязъл е на кратка разходка с велосипеда си!

— Какво казват другите две деца?

— Не знаят каквото и да било. Той не е взел нищо със себе си. Зная, че този път не е избягал. Колиър изпрати полицаи да подпомогнат търсенето. Мат излезе и обикаля улиците с колата. Пол, аз… аз изпитах ужасно чувство по време на процеса…

— Проверете във всички къщи от вашата улица. Обадете се в болниците, позвънете на автогарата. Вижте в близките ресторанти. Претърси стаята му. Търси някакви бележки, географски карти, всичко, което изглежда необичайно. Поддържайте телефонната линия у дома ви свободна, в случай че ви се обади — Пол замълча за миг.

— Имам нужда от помощта ти, Пол.

— Слушай. Не се огъвай, опитай се да издържиш. Вече съм тръгнал към тебе. Сега е десет часът вечерта, вече е прекалено късно да хвана някакъв полет на аерогарата, нито пък ще успея да уредя чартърен полет със самолет „Чесна“. Ще пристигна с автомобил. Очаквай ме към два часа през нощта.

— Знаех, че ще дойдеш.

— Въобще не биваше да ти позволявам да ме пропъдиш. Ти просто беше прекалено нервна преди процеса, а аз го приех като лична обида. Помоли Сенди да отиде в кантората. Ще спра на магистралата и ще й се обадя, така няма да използвам телефонната линия у дома ти — изрече мрачно Пол. — Не унивай. Той има нужда от тебе. Не се отдалечавай от телефона!

Минутите се влачеха едва-едва. Андреа отиде с децата у съседите, за да се обади по телефона. Полицаите все още не бяха пристигнали. Нина беше сама в къщата.

Просто не можеше да стои до този ням телефон. Качи се на горния етаж в стаята му, за да потърси някаква следа, но не откри нищо необичайно. Взе пижамата му от пода, сгъна я внимателно и я сложи на леглото му. Тя миришеше на сина й.

Взе тюлена, който Боб бе пъхнал с любов под завивките, и го сложи в джоба си. Той може би щеше да си го поиска веднага? Това беше любимата му играчка.

Телефонът иззвъня, тя се хвърли към слушалката на горния етаж, вдигна я и изрече без дъх:

— Боби?

— Адвокатката ли е? — бавно попита весел мъжки глас, сливайки думите една с друга. Нина веднага разбра кой се обажда.

— Какво искате?

— Искам да разговарям с тебе. Детето ти е при мен и зная, че искаш да го видиш.

— Моля ви, не го наранявайте!

— Обажда ли се на полицията?

— Не — отговори Нина. — Той не е изчезнал от толкова отдавна.

— Това е добре. Много разумно от твоя страна. Не им се обаждай. Ела при мен. Аз и ти трябва да поговорим.

— Разбира се — отвърна Нина. — Добре. Само недейте…

— Ако доведеш полиция със себе си, малкият може да претърпи злополука, преди да си се приближила до него, разбра ли?

— Никаква полиция. Не го наранявайте. Искате ли пари?

— Пари ли? Не ми трябват твоите пари. Както казах, ела сама.

— Добре. Къде?

Ралф Кетрик не отговори веднага, тя чу задъхано дишане и тих вик.

— Боби — о, Божичко!

— При наблюдателницата, откъдето лесничеите следят възникването на горските пожари по хребета Ангора — каза Ралф. — Бъди там, иначе знаеш какво да очакваш. — От телефонната слушалка се разнесе зловещ смях, след това Ралф прекрати разговора.

Пол веднага започна на набира телефонния номер на Нина, щом се отклони по Шосе 101 при Салинас, ала линията даваше свободно. Стигна до прохода Пачеко, спря на бензиностанцията, обещавайки пред себе си, че още утре ще си купи клетъчен телефон, и най-сетне успя да се свърже, ала му отговори Андреа.

— И двамата го търсят, Пол. Нина е с пикапа „Бронко“, а Мат посещава къщите на съседите. Нина мисли, че Боб е отвлечен. Това личи в погледа й.

— Добре. Ти не се отдалечавай от телефона вкъщи. Някой може да се обади, разбираш ли? Имам тук някъде телефонния номер в колата й. Ако по някаква причина не успея да се свържа с нея, когато се върне, накарай я да стои у дома. Похитителите може би ще откажат да разговарят с тебе. След малко ще се обадя до Сенди в кантората.

— Досега би трябвало да се е прибрала. По пътя към къщата идва полицай — каза Андреа.

— Добре. Накарай го да се отнесе сериозно към случая — детективът остави телефонната слушалка на място и отново скочи в колата си. През следващите петнадесет минути гумите на микробуса му скърцаха по острите завои на прохода; не след дълго Пол навлезе в долината Сан Хоакин.

Беше бесен на себе си. Би могъл да е до нея, да предотврати неприятното събитие. Бездруго през последните няколко дни бе направил остра равносметка на поведението си. Чувстваше се почти готов да се върне при Нина и да се извини за безобразните думи, които бе изрекъл. Тя имаше нужда от помощта му. Това не би се случило, ако… Къде ли би могло да бъде детето? Първите няколко часа от изчезването бяха най-важни. Убийства се случваха много по-често от отвличане на деца. Съществуваше голяма вероятност детето да е вече мъртво.

Боб се събуди бавно. Отвори очи и потръпна — беше заобиколен от непрогледна тъмнина. Лежеше върху дървения под на малка стая, която миришеше неприятно, по-точно наистина вонеше. Никога по-рано не бе помирисвал такава задушаваща воня — миризма на разлагаща се плът, която се издигаше нагоре от пода. Нещо беше напъхано в устата му и той не можеше да го изплюе — топка от някакъв плат затискаше гърлото му и го караше да се задушава. Китките и глезените го боляха непоносимо — беше вързан! Момчето започна да се мята диво на мястото си.

Заслепи го лъч на електрическо фенерче.

— Значи не си пукнал — отбеляза Ралф. — Трудно е човек да прецени удара си върху дребни хлапета като тебе. Обзалагам се, че главата те боли. Няма нужда да се гърчиш, момченце, ще останеш вързан, докато реша какво да правя с тебе. По дяволите, търсех майка ти, ала не се тревожи. Тя скоро ще се появи. Седеше, без да помръдва, до телефона. Казах й, че може да те посети, стига да не домъкне полиция със себе си. Ще изляза навън за малко, но веднага се връщам.

Очите на Боб привикнаха с тъмнината. Изглежда се намираше в някаква колиба, кокошарник или нещо подобно. Панталоните му бяха залепнали о мръсния дървен под. Беше прекалено уплашен, за да заплаче. Наостри уши, опитвайки се да долови някакъв шум в мрака.

Ралф се върна и отново влезе вътре с тежки стъпки, след това седна в ъгъла с вдигнати колене.

— Помислих си, че може би е дошла — обяви той. — Трябва да се подготвим за посещението й.

Известно време мъжът не каза нито дума. Без да издава звук, Боб се напрягаше да измъкне ръцете си от ремъка, с който бяха вързани.

— Знаеш ли, смъртта е навсякъде около нас — изрече Ралф с дрезгав глас. — Тери ми го каза. Преди много време, тогава бях малко по-голям от тебе — на петнадесет години. Каза ми: „Ралфи, половината от нас бездруго не заслужават да живеят на тази земя.“ Подли лъжкини — ето какво са всички момичета.

Например майка ти — тя накара моя баща да мисли лоши неща за мен. Това не е правилно, нали? Нали? — Ралф го ритна силно с десния си крак и момчето изплака — пареща болка се разля по бедрото му. — О, забравих — добави мъжът и се закиска. — Да се върнем на онова, дето приказвах. Ако й позволя да продължи, баща ми ще трябва да ме отстрани. Защо ли й трябваше да се закача с мен? Никога не съм й сторил зло. Само исках да ме оставят намира. Ш-ш-т! Струва ми се, че чувам шума от стъпките на майка ти. Хайде да послушаме.

Отначало не се чуваше никакъв звук. След това… след това се разнесе пукане на сухите борови иглички. Боб притисна диво ремъка, който стягаше крайниците му.

Ралф беше казал, че ще убие Боб, ако тя не отиде на посоченото място сама, невъоръжена. Гласът му беше прозвучал весело, ала от него лъхаше неумолима заплаха. Нина му повярва. Знаеше какво точно би трябвало да направи: незабавно да се обади в полицията и да остави всичко в ръцете им. Ако й позвънеше клиент, изпаднал в подобно отчаяно положение, тя щеше да го посъветва да постъпи именно по този начин.

Ала Нина седеше край кухненската маса под изцапания стъклен глобус, който осветяваше цялото помещение, люлееше се на стола и хапеше кокалчетата на ръцете си.

Единственото нещо, което имаше значение за нея сега, беше Боб. Вероятно Ралф щеше да го убие, преди полицаите да стигнат до него.

Той се беше скрил в наблюдателницата, откъдето навремето лесничеите следяха горските пожари по хребета Ангора. Прозорците на тази постройка сега бяха заковани с дъски; тя бе кацнала несигурно край пътя, който се разширяваше леко на това място. Тук беше най-стръмният участък от хребета, в края на пътеката, където бе загинала Темара. Нина си припомни изгледа, разкриващ се от наблюдателницата. На север се простираха езерата Фолън Лийф и Тахо, сливайки се с небето и заснежените върхове на планините. На юг се намираше просторната зелена долина, сред която бе разположен град Тахо — фино очертан, сякаш нарисуван върху магически турски килим, полетял между планинските била.

Щеше да бъде много трудно да се промъкне незабелязано до Ралф.

Нина продължи да се люлее на стола. Боб беше връзката й със живота, единствената връзка, наистина.

Трябваше да направи нещо. Трябваше да измисли нещо!

Пол нямаше да пристигне там навреме. Не би могла да въвлече Мат и Андреа в подобна опасност. Полицаите… високоговорители, положение с взет заложник… и Ралф, страдащ очевидно от някакво психическо заболяване. Този човек представляваше смъртоносна заплаха.

Ала какво би могла да направи сама? Да предложи себе си като изкупителна жертва? Очевидно Ралф искаше да я убие. Можеше ли да го убеди да не го прави? Но нима можеше да бъде сигурна, че той ще пусне Боб?

Не, Ралф нямаше да пусне на свобода сина й. Значи… трябваше да отиде сама, да даде вид, че ще се предаде. Щеше да вземе пистолет със себе си. Ако се наложеше, щеше да застреля Ралф… Мат имаше пистолет. Заключваше го в дървено сандъче в своя шкаф. Беше й казал къде крие ключа, така Нина можеше да го използва в извънредни случаи.

Тя се втурна към банята. Да, ключът наистина беше там, прикрепен с тиксо към стената зад огледалото над шкафа. Старият „Колт 45“, заедно с шест патрона, все още си стоеше в сандъчето. Нина зареди пистолета с несръчни пръсти, мислейки си колко й е неприятно да го докосва.

Внимателно постави оръжието на леглото в спалнята си, облече плътна памучна риза над панталоните си, обу дебели чорапи и ботуши с нисък ток. Намери в кухнята големия нож, зави го в тоалетна хартия и го пъхна в ботуша си. Електрическият й фенер беше в пикапа „Бронко“. Трябваше да побърза. Ралф може би нямаше да я чака достатъчно дълго; налагаше се да напусне къщата, преди някой да се е прибрал. Взе заредения „Колт“, провери предпазителя, после го пъхна в големия джоб на панталоните си. Плътната риза прикриваше издутината.

Профуча с пикапа си край Мат, който разговаряше на ъгъла с някакъв съсед. Той се опита да я спре, но тя се престори, че не го забелязва.

Отначало пое по улица „Пайниър Трейл“, стигна до шосето „Апър Тракий“. Лунната светлина се прецеждаше сред черната гора. Тя отмина последната къща, след това пикапът продължи с усилие по стръмнината към кръстопътя, който не беше отбелязан на картата. Пътят се превърна в тясна ивица от чакъл и асфалт, след това Нина премина край поляна, обрасла с висока трева, оградена с дървета, които изглеждаха величествено под лунните лъчи.

Такава прекрасна нощ! Нина поемаше с всичките си сетива съвършенството й, хармонията й, сякаш изгубваше някакво безценно съкровище. Наистина, всичко беше толкова просто. Не я беше грижа дали ще живее, ако Боб беше мъртъв.

Нина спря на половин миля от наблюдателницата, надявайки се, че Ралф няма да чуе пикапа. Намираше се на голяма височина върху хребета, нямаше къде да се скрие. Широчината на билото едва достигаше за пътя. Върховете на околните планини проблясваха с белоснежните си върхове, възвисявайки се високо над нея. От дясната й страна, потънала в ясно разграничени черно-бели пространства, осветявани от луната, се простираше долината Десолейшън Уилдърнес. Създадена преди милиони години от движението на ледниците, тя имаше формата на буквата U и полека се спускаше към езерото Фолън Лийф. Зад нея, още по-далеч вдясно, започваше езерото Тахо, което продължаваше до безкрай. От лявата й страна гъстата гора скриваше къщите, където летовници и местни жители гледаха телевизия, отпуснати на леглата си под топлите завивки. Всички те се наслаждаваха на спокоен, сигурен живот. Нина си помисли, че може би никога повече няма да може да изпита техните съвсем обикновени радости. Тихо, съвсем тихо тя продължи да пълзи напред сред смърчовете и боровете, които хвърляха сянка върху пътя, спирайки слабите лунни лъчи.

Пол се обади още веднъж на Андреа от бензиностанция на Шосе номер 5, на няколко мили северно от Стоктън. Знаеше, че не бива да звъни у дома на Нина, ала не можа да се въздържи.

— Тя още не се е върнала — каза му Андреа. — Дойдоха двама полицаи и им казах всичко, което знаех. Те патрулират с полицейска кола из целия град и са предупредили всички свои колеги в областите Ел Дорадо и Дъглъс, граничещи със щата Невада.

— От колко време я няма у дома? — попита Пол.

— Въпросът е тъкмо в това, че и ние не сме сигурни. Двамата търсехме Боб, когато тя се приготвяше да излезе с пикапа. Преди известно време Мат я е видял в нейния „Бронко“. Била е сама.

— Значи Нина е била у дома, докато вас ви е нямало?

— За съвсем кратно време, предполагам. После, когато аз се върнах при телефона, тя беше излязла.

Нина би напуснала телефона единствено поради две причини. Първата и по-вероятната от двете беше, че някой й се бе обадил. Второ: тя е била отвлечена. Щом е била сама в пикапа си, първото изглеждаше съвсем възможно.

— Има ли някакви следи от нахлуване с взлом в къщата?

— О, не. Нина беше заключила входната врата. Откакто се прибрах, измина час и двадесет минути. Обадихме се на полицията в Южно Тахо и им разказахме всичко. Пол, какво друго можехме да сторим?

— Остани до телефона. Нека и Мат бъде при тебе. Заключете вратите за всеки случай. Бъдете внимателни. Имате ли оръжие вкъщи?

— Мат има пистолет.

— Иди да го вземеш.

След няколко минути се обади Мат.

— Пистолетът е изчезнал — съобщи той на детектива с развълнуван глас. — Какво става? Жена ми и децата ми са тук! Има ли някаква опасност за тях?

— Не мисля, че ако си останете у дома, би имало някаква опасност — отговори му Пол. Няколко тежкотоварни камиона с осемнадесет колела профучаха по шосето край бензиностанцията с осемдесет мили в час, затова Пол не чуваше добре какво му казват. — Предполагам, че Нина е взела пистолета. Някой й се е обадил и тя е излязла, за да се справи с всичко сама.

— Щом е взела пистолета, не се е обадил Боб — предположи Мат. Гласът му долиташе отнякъде много далеч, сякаш братът на Нина се намираше на друга планета. — Божичко! — възкликна той. — Защо не ни е казала, защо не е позвънила в полицията?

— Сигурен съм, че са й наредили да отиде сама. Кой седеше до нея на адвокатската ложа по време на процеса?

— Сенди, защото… тебе те нямаше.

— Ще ми се да не бях си тръгвал, повярвай ми — каза му Боб. — През цялото време ругаех себе си, докато идвах насам.

— Не само ти си го правил — добави Мат.

— Както и да е, обади се на Сенди и направи списък на всички неработещи за полицията свидетели, които Нина е подложила на кръстосан разпит. Попитай Сенди докъде е стигнала Нина, дали са се появили нови сведения във връзка с убиеца. Накарай Сенди да остане в кантората.

— Добре.

Пол остави на място телефонната слушалка, скочи в микробуса си и пое с бясна скорост по пътя. Преминаваше през селскостопанска област, море от мрак, което трябваше да преодолее колкото е възможно по-бързо. Далеч наляво блещукаха светлините на градчето Лоди, притихнало под лунната светлина. Детективът удари с длан волана. Какво бе направила тази жена, по дяволите!

Останал сам в неприветливия мрак на колибата, Боб почувства, че му се пикае. Отвън не се чуваше никакъв звук, дори шум от криле на птица. Ралф беше някъде там и търсеше майка му. Боб се прозя, удивен, че би могъл да се чувства толкова уморен, ала беше много късно. Отдавна беше минало обичайното време, когато си лягаше у дома.

Ръцете му започнаха да се движат още по-упорито. Ралф беше омотал няколко пъти кожения ремък около китките му, ала кожата се разтягаше. Глупав човек! Сантиметър след сантиметър момчето почти измъкна дясната си ръка. Гърчейки се на пода, то започна да се мята все по-диво, от очите му бликнаха сълзи на болка. Успя да изтръгне ръката си от ремъка. За миг Боб остана неподвижен, после си пое дъх, все още не можейки да повярва, че е освободил дясната си ръка. Веднага измъкна и лявата от примката. Краката му бяха стегнати много по-здраво. Той не успя да развърже възлите, макар че и двете му ръце бяха свободни. Изплю парцала, който запушваше устата му, като преди това се отърва от кърпата, която бе завързана над устните му.

Може би на масата в ъгъла имаше нещо, с което можеше да среже ремъка. Не биваше да издава нито звук… Боб запълзя по невероятно мръсния под, тялото му се гърчеше като змия, ала най-сетне се блъсна в един от краката на масата. Бяха му необходими няколко безкрайни минути, докато се изправи на краката си. Най-сетне успя. Плъзна ръцете си по масата в непрогледния мрак. Докосна нещо дълго, направено от метал. Голям, остър нож.

За пръв път, откакто онзи изверг го беше ударил и съборил от велосипеда, Боб почувства някаква смътна надежда. Ура, ура! Той падна на пода, опитвайки се да не вдига излишен шум, и се залови да реже ремъка. Почти веднага се освободи, изправи се и вдигна ножа в ръка. Искаше му се да нададе тържествуващ вик, да започне лудешки триумфален танц. Щеше да отреже главата на Ралф с това оръжие! Промъкна се дебнешком към вратата.

Тя беше залостена с катинар отвън. Боб чу звънтенето на веригата.

Той обиколи цялата колиба, започна да блъска закованите дъски по прозорците, опипвайки стените с длани. Нищо. Нямаше да може да се измъкне.

След това изведнъж си припомни, че докато пълзеше по пода, беше попаднал на един квадрат, стърчащ над останалите дъски. Падна на колене в отвратителната мръсотия и започна да го търси.

Дланите му докоснаха някакъв метален пръстен, след секунда Боб вдигна капак, вграден между дъските. Лъхна го влажен, хладен въздух. Пропадна три или четири фута надолу, краката му се удариха в под от пръст. Намираше се в мазе, което вонеше. Наоколо цареше непрогледна тъмнина. Момчето протегна напред ръце, за да намери стените.

Оказа се, че стърчи в центъра на някакво гнездо, облицовано с животински кожи. Наоколо му имаше гладки, твърди предмети, които приличаха на пръчки. Те бяха свързани неособено стабилно един към друг и бяха покрити с някакво вещество с такава отвратителна миризма, каквато Боб не бе усещал никога през живота си. О, Божичко! Та това бяха кости!

Разтреперан, той запълзя, стремейки се да бъде колкото се може по-далеч от тях. Започна да опитва стените с длани, търсейки изход, през който можеше да се измъкне. Бетон, няколко стъпала — трябваше да притисне, да блъска с все сила. Ето, най-сетне долови дългоочаквания скърцащ звук: ниската врата на мазето се отвори.

Боб се измъкна в нощта, стиснал ножа в треперещите си пръсти. Прекоси пътя и затича надолу по склона на планината, по-далеч от това ужасно място. Така можеше да се почувства сигурен. Далеч напред видя фаровете на някакъв автомобил, ала светлината от тях изчезна, преди да докосне върха на стръмнината. Кой ли се приближаваше насам?

41.

Нина се забави само за миг върху тесния път по билото. Пикапът „Бронко“ беше останал далеч оттук сред дърветата при последната отбивка. След това пътят се стесни още повече, край него нямаше никакви отбивки. Единствената посока, в която можеше да продължи, беше да се спусне надолу по склона.

На около двадесет фута под пътя Нина започна отново да се катери по някакво стръмно възвишение. Беше притиснала корем към земята, плъзгаше се като змия, долавяйки пропукването на всеки смачкан лист под краката си. Беше изоставила пътя още преди да зърне наблюдателницата. Така Ралф нямаше да може да я забележи. Сега вече беше близо, ала не виждаше никакви следи от човешки същества. Или Ралф и Боб не бяха вътре, или Ралф беше паркирал колата си някъде нагоре по пътя. А може би той просто беше излъгал.

Да, вероятно беше излъгал. Сигурно я беше повикал тук, за да се срещне се нея, след това щеше да я заведе в скривалището си. Това би било умно от негова страна.

Но Ралф не беше нито умен, нито хитър. Беше непредсказуем, освен това държеше Боб в ръцете си.

Нина продължи напред, пълзейки по корем от храст до храст. Понякога под краката й се откъртваше камък или се скършваше клон — звуци, които гърмяха като експлозии в тихата нощ. Звездите и луната осветяваха планината, превръщайки всичко наоколо в пейзаж, какъвто човек вижда само насън.

Тя си отдъхна до голям объл камък. Дишаше тежко, опитвайки се да не вдига шум. Над върха на възвишението се различаваха очертанията на зеления покрив на станцията, а край нея — покривът на старата барака за инструменти.

Нина отпусна тежестта на тялото върху ръцете си и вдигна глава, за да вижда по-добре.

Ръка на невидим човек сграбчи глезена й и силно го стисна. Нападателят я блъсна със страшна сила надолу по склона, Нина не успя да се извърне и да насочи пистолета срещу него.

Нечие тежко тяло се стовари върху нея и я остави без дъх. Чужди длани връхлетяха върху нейните. Мъжът блъсна главата й в прахта, ще не ще, Нина пое песъчинките в дробовете си, започна да кашля, почувства, че се задушава, същевременно нападателят грубо изтръгна пистолета от джоба й. Притисната към земята, лишена от възможност да се движи, тя си помисли, че повече не е в състояние да диша. Ръката на непознатия я сграбчи за косата, вдигна главата й нагоре; така Нина успя да поеме малка глътка въздух. Колтът на Мат отскочи встрани и потъна някъде в храстите.

— Не спазваш правилата — прошепна тихо Ралф в ухото й. Дъхът му изскачаше на горещи тласъци, които докосваха тялото й и я караха да потръпва. — Е, сега те пипнах. Мога лесно да те убия. Ала имам план за тебе и дребосъка.

— Пусни… ме.

— Сама ли дойде?

— Не мога… да приказвам.

Той я пусна, главата й се удари в прахта и Нина още веднъж опита вкуса й. Ралф притисна гърба й с коляно, след това я изправи да застане на колене, така че сега Нина отново бе обърната с гръб към него. Ръката му се спусна по гръбначния й стълб към задните й части, милвайки я грубо. Мъжът изви лявата ръка зад гърба й, отново я дръпна за косата и с едно движение изхлузи плътната й памучна риза. Нина се чувстваше изумена. Нападателят не докосна тънката й фланелка, ала напъха лявата й ръка в ръкава на някакво дълго палто. След секунда стори същото и с лявата й ръка: дрехата беше мека като коприна, невероятно пухкава отвън.

Кожено палто. Палтото от рисови кожи на Тери.

— Тук е малко по-различно, отколкото в съда, а? Кой е сега на върха? Аз ще бъда съдията — той отново притисна лицето й в прахта, легна върху нея и започна да се търка в тялото й, възбуждайки се все по-силно, докато Нина трескаво се опитваше да диша, да го ритне…

Сред мрака се разнесе писък, отекна по двата склона на този затънтен хребет, достигна върха Талак, полетя над долината Тахо — пронизителен, виещ, безкраен. Тялото на Ралф потрепера, после се люшна и падна встрани от Нина. Тя пропълзя нагоре, сграбчвайки храстите по склона.

Боби се появи до нея, сякаш изплувал от нищото. Той наполовина изтича, наполовина пропълзя до майка си. Тя го хвана за ръка и се обърна с гръб към мъжа, който се гърчеше на земята. Ралф протягаше дясната си ръка към раненото си рамо, където Боб бе забил своя нож…

Мъжът изкрещя:

— Застанете неподвижно или ще ви застрелям и двамата. Ще гръмна детето, не мърдай. Стой неподвижно… — Нина се обърна към него, все още стиснала ръката на Боби. Ралф държеше друг пистолет в лявата си ръка, беше го насочил срещу сина й от шест фута разстояние.

— Няма да се движим — отговори му тя с тих, успокоителен глас. Под лъчите на лунната светлина изглеждаше, че очите на Ралф ще изхвръкнат от лицето му. Дясната му ръка стисна дръжката на ножа, след миг той отново нададе пронизителен писък, изтегляйки острието от лявото си рамо. Нина знаеше, че човек не бива да изважда ножа от раната. Той не позволява на кръвта да изтича… Тя започна да се моли Ралф да издъхне, така двамата щяха да имат възможност да се измъкнат до пътя. Очите му наистина се замъглиха, ала пистолетът потрепера в ръката му само за секунда.

— Ох! — измърмори Ралф. Лицето му се сви конвулсивно. Дясната му ръка стискаше ножа, от който се сцеждаха кървави капки и падаха по склона. Пистолетът на Ралф се насочи, без да потрепва, срещу тях.

Мъжът изтри окървавената си ръка върху брадата на бузата си. Сега той приличаше на страшна статуя, която Нина беше виждала по-рано — статуята на индийската богиня Кали — черна и ужасна, стиснала оръжия във всяка една от многобройните си ръце. От челюстите на богинята капеше кръв… Нина се опита да измисли нещо. Знаеше, че ако тя или Боби направеха някакво движение, Ралф щеше незабавно да ги убие.

Двамата го наблюдаваха, обзети от ужас. Ралф се надигна и се облегна на скалата, дишайки тежко. Той погледна към ножа, след това към тях, после го захвърли надолу по хълма към езерото, далеч, далеч в бездната под тях.

Прехвърли пистолета в дясната си ръка и измърмори:

— Непослушни сте, непослушни. — После посочи с пистолета към върха на хълма. Те започнаха бавно да се изкачват, следвани от Ралф, който сумтеше на всяка стъпка.

Когато стигнаха до пътя, Ралф се люшна зад тях и не им позволи да си поемат дъх.

— Влезте в бараката — заповяда той. Все още насочил оръжието срещу тях, мъжът с мъка изтегли връзката ключове от джоба си, отключи катинара и ги наблъска вътре.

Боб, притиснал се плътно до майка си, се дръпна назад.

— Накарай това момче да влезе или веднага ще ви застрелям — озъби се Ралф и я блъсна с дулото на пистолета. Нина си помисли дали да не помогне на Боби да се промъкне край него — така синът й щеше да бъде свободен. Изведнъж почувства ужас от риска, който щеше да поеме, и в последния момент се отказа. Повлече Боби след себе си и го въведе в бараката. Ралф ги последва. Вратата се затвори с трясък след тях и след миг Ралф запали лампата.

Намираха се в помещение, което по всяка вероятност е служело като място за съхранение на инструменти в наблюдателницата — помещение, пълно с паяжини, където не бе останало нищо, загатващо за първоначалното му предназначение отпреди години. Мръсен спален чувал, покрит с още по-мръсна дълга животинска кожа, лежеше в ъгъла на пода, отрупан с разкъсани списания, празни бутилки и почти изгнили, стари дрехи.

Виолетовата светлина от люлеещата се електрическа крушка освети лицата им: мъжът късаше някакъв парцал със зъби, без да снема втренчения си поглед от тях. Очите му бяха налети с кръв, лицето му изглеждаше ужасно, ризата му бе изцапана навсякъде с червени петна. Очите на уплашеното момче се стрелкаха напред-назад като на пленено зверче, което се стреми да побегне на свобода. Нина беше неотклонно нащрек. Умът й, притиснат от смъртоносната заплаха, се мяташе безпомощно, търсейки оръжие, с което би могла да убие кървавия изверг, решен да ги измъчва до смърт. Ножът все още беше скрит в ботуша й…

Ралф напъха парцала под ризата си, притисна го към раната на гърба си и се отпусна на пода, заемайки седнало положение.

— Наръга ме със собствения ми нож — измърмори учудено той. — Как, по дяволите, успя да се измъкнеш? — Погледът му попадна върху капака на голия под, той го посочи с пистолета и каза: — О. Минал си през килера, където си играя. Видял си играчките ми. Е, вие двамата ми причинихте много повече неприятности, отколкото струват кожите ви. Елате тук и двамата. Не се опитвайте да правите нещо, разбрахте ли?

Той ги накара да изпълзят при него, да се проснат по очи на пода, след това заповяда да сложат ръцете си зад гърбовете. Свали палтото от Нина, постави го внимателно до себе си, после завърза ръцете и краката им, стягайки толкова здраво кожения ремък, че крайниците на Нина веднага изтръпнаха.

— Така е по-добре — заяви Ралф спокойно. Олюля се, след малко се изправи, заключи вратата отвътре и угаси осветлението. Нина чу как тялото му се плъзна до стената на няколко фута от тях.

Тишина. Всъщност не, не беше съвсем тихо — трима човека дишаха в стаята и всяко дишане имаше свой собствен ритъм. Боби лежеше до Нина, без да помръдва. След няколко отчаяно дълги секунди дишането му стана дълбоко и равномерно. Синът й беше заспал! Нима това беше възможно? Беше ли изгубил съзнание? Беше ли го наранил Ралф? Тя започна да се движи бавно, внимателно. Мислеше си, че по някакъв начин може да се добере до ножа в ботуша си.

— Не прави това — изръмжа Ралф. — Мисля.

— Няма да кажем нищо на никого — каза Нина с тих, ласкав глас. — Пусни ни да си отидем.

— Как ли не, дявол да те вземе. Млъкни! — Тримата продължиха да седят един до друг в мрака. — Това беше последно предупреждение.

Нина искаше да му каже: „Убий мен, моля те, само остави момчето ми да живее“, ала се страхуваше, че ако произнесе дори една-единствена сричка, Ралф щеше да ги застреля. Наоколо витаеше тъмнина, изпълнена с ужас.

— Ти съсипа целия ми живот — измърмори Ралф в мрака. Дишането му беше станало по-равномерно. Гласът му едва се чуваше сред притихналия въздух. — Вчера ме уволниха и загубих „Копитото на Сатаната“ заради онова, дето го каза в съда. Механикът ме подразни, аз кипнах и го фраснах здравата. Собственикът веднага дотича и каза да изчезвам от камиона, иначе щял да викне полиция да ме арестуват. Сега вече никога няма да стана прочут. Никога няма да успея в живота си.

— Ще ти помогна да си намериш друга работа.

— Прекалено е късно.

— Ралф, ти имаш проблеми. Мога да намеря хора, които ще ти помогнат.

— Значи си казала и на някой друг да дойде тук? — измърмори Ралф със стържещ, заплашителен глас. — Опитваш се да ме накараш да говоря, за да не мога да мисля, така ли?

— Стори ми се, че искаш да разговаряш с мен, Ралф. Нещата просто се изплъзнаха от контрол. Съжалявам, ако съм те разстроила.

— От това сега на мен няма да ми стане по-топло.

— Тревожа се за сина си — отговори Нина с възможно най-раболепен тон. — Той е болен. Дали би могъл да…

— Дребосъкът ме наръга с ножа. Няма да го пусна да ходи никъде.

— Аз съм адвокат — продължи Нина. — Помисли за всички добри неща, които бих могла да направя за тебе… — Тя замълча. Ралф се смееше с глас в тъмнината.

— Да, адвокатка си — повтори Ралф. — Представи си — адвокат да направи нещо добро! Такова нещо не бях чувал. Би трябвало да ви застрелям веднага. Но сега мисля върху един по-добър план, затова си затваряй устата. — До слуха й долетя странен, едва доловим звук. Нина се досети, че той, легнал върху спалния чувал, притиска коженото палто на Тери до тялото си, както бебе своето одеялце.

— Разкажи ми за кожите, Ралф — изрече тя съвсем тихо, задъхано. — Изглежда ми толкова вълнуващо.

— Харесва ли ти?

— Обичам животинските кожи — отговори Нина, надявайки се, че е използвала подходящи думи.

— Те са ми необходими, за да изпитам удоволствие — отвърна Ралф. Нина почувства, че й призлява, за миг си помисли, че ще повърне, ала все пак успя да потисне този на пръв поглед непреодолим порив.

— Момичетата носят кожени палта. Всичко, което искам, е да допра лице до кожата и да отъркам леко тялото си в нея. Ето какво трябва да направи момичето — нима е трудно да облече палтото заради мен? Не е чак толкова много, нали? — изрече Ралф. Гласът му беше натежал от самосъжаление. — Плътни, здрави, дълги, щръкнали косми. Чувах, че ги наричали „кожи, наподобяващи мъжка брада“. Не харесвам грубите, чорлави косми. Те ме отблъскват.

— Ами кожите от заек? Те харесват ли ти?

— Не и евтините кожи — отговори Ралф. — Те са прекалено тънки. Най-доброто сред моята колекция е палтото от рисови кожи. Обожавам моя превъзходен рис. — Нина чуваше как Ралф отърква корема си о кожата. — Палтото беше нейно, тя ме гледаше как го докосвам. Когато бях на петнадесет години, Тери го облече и ми позволи да се допра до него — продължи Ралф. — Така ме възбуди, помислих си, че ще умра. Божичко, колко хубаво беше тогава.

— Палтото от рисови кожи — прошепна Нина. — Единственото, което имаш тук.

— Обикновено го държа под капака в моя килер за играчки. Но ти пък какво толкова си се загрижила? Млъквай — в гласа му отново се промъкнаха странните стържещи, застрашителни нотки.

— Хубаво е, че си приказваме за това, Ралф — изрече Нина много меко. — Приятно ми е да слушам.

— Ще имаш тази възможност още една-две минути — измърмори Ралф сякаш на себе си. — Не, глупако, не! Тя само те подвежда. Никак не я е грижа за тебе. Постъпи с тях, както беше планирал предварително. — Мъжът все още продължаваше да си мърмори, ала Нина вече не успяваше да улови отделните думи.

— Темара обличаше ли палтото си от заешки кожи заради тебе, Ралф? — изрече отчаяно тя, прекъсвайки потока от неразбираемо мънкане, като същевременно опитваше с все сили да освободи ръцете си от ремъка. Ножът стоеше безполезен в ботуша й.

— Какво? О, Темара. Това се случи преди толкова много години. Темара беше първата.

Пол се намираше в Плейсървил, до езерото му оставаше още един час път. Той отново спря до обществен телефон встрани от шосето. Беше обхванат от трескав страх за Нина.

— Сенди е тук — каза му Мат.

— Свържи ме с нея.

Сенди заговори:

— Тя изтъкна няколко несъстоятелни момента в показанията на свидетелите. — Секретарката говореше както всеки друг път с делови, спокоен глас.

— Вероятно всичко това е свързано с процеса — предположи Пол. — Достигна ли до някаква нова информация за убийствата?

— Нищо, което би могло да ни помогне.

— Чие спокойствие наруши Нина напоследък? Чии нерви изопна?

— Днес на свидетелската ложа беше Джесика Суит. Нина говори за това, че господин Суит е удрял Темара.

— Да. Аз й дадох полицейския доклад.

— Той е в инвалидна количка. Трудно е за вярване, че е убил Тери Ландън. Но предполагам, че тя би могла да го стори.

— Къде е Уиш.

— Тук, при мене.

— Изпрати го в къщата на семейство Суит. Накарай го да удря с юмруци по вратата, да направи всичко необходимо, за да се убеди, че семейство Суит си е у дома, а Нина и Боби не са при тях.

— Вече тръгва.

— Кажи да проверява дали някой не го следи. Кои бяха другите свидетели?

— Онзи ден свидетелства Джери Кетрик и Нина го разстрои, задавайки му въпроси за неговия син. Накара го да признае, че не знае дали Ралф Кетрик е бил у дома през нощта, когато е била застреляна Тери Ландън.

— Някой ходи ли до къщата на семейство Кетрик?

— Не мисля, че полицията разглежда този въпрос по същия начин. Както и да е, никой освен тебе не е питал какво е мнението ми за това.

— Ще се отбия при семейство Кетрик на идване — каза Пол. — Ще ги накарам да се размърдат. Зная къде живеят. Има ли нещо друго?

— Днес в кантората се обадиха семейство Ордуей. Госпожа Ордуей не желае да се яви като свидетел на процеса.

— Те може да са убили Темара. Били са с нея в нощта, преди да изчезне. Изпратих призовки до тях миналата седмица. Кажи на Мат да отиде до тях.

— Той буквално е едно кълбо от нерви — отговори Сенди. — Аз ще отида до семейство Ордуей.

— Това може да се окаже опасно, Сенди.

— Ще взема със себе си приятели. Отпусни се.

— Чувствам се като… само да бях останал с вас…

— Работата й е такава — да рови, да намира улики, да наблюдава отвратителни неща. Не можеш да я предпазиш от всичко.

— Аз я напуснах в най-тежкия момент.

— Стегни се — смъмри го Сенди. — Какво си се разкиснал? Мислех, че си опитно бивше ченге.

— Да, госпожо.

— Аз тръгвам. Внимавай да не се забиеш някъде по пътя с микробуса. Уиш смята да го откупи от теб някой ден.

Пол окачи слушалката и повлиян от несъкрушимия й здрав разум пред лицето на нещастието, си позволи да диша по-спокойно.

— Тери ми каза за Темара. Заведе ме до къщата й и ми каза да надничам в прозорците й. Тери я мразеше, не зная защо. Започнах да наблюдавам Темара. Тя носеше манто от заешки кожи, не толкова хубаво като палтото на Тери, ала беше хубава… заешката кожа е толкова мека… бяла, изглежда наистина много чиста.

— Ти искаше да я докоснеш…

— О, да. Така опознах навиците й. Тя обичаше да ходи по забави, пушеше марихуана, вземаше наркотици. Опитваше всякакъв боклук, който ми попадаше подръка. Друсаше се и ми позволяваше да си играя с палтото, което беше облякла… мислеше, че е смешно. Но после…

— Какво се случи после?

— Тя беше първа — измърмори Ралф. — Онази нощ Тери искаше да дойде и да заснеме мене и нея. Никой не знае защо. Предполагам, че е имала някаква причина. Пристигна на пътеката първа и се скри зад една скала. Тем чакаше, когато дойдох аз. Веднага усетих, че Тери е някъде наблизо. Надрусахме се, после Тем поиска да си тръгне.

Не ми позволи да помилвам мантото й. Започна да ми се подиграва. Бяхме на пътеката в тъмното — там не идваше никой друг. Тем започна да ми повтаря, че съм луд. Та аз не съм луд! Можеха да ме излекуват. Бях взел пушката на Тери в камиона — Тери каза, че мога да я използвам, когато ходя на лов. Веднага изтичах до камиона и взех оръжието. Опитах се да я накарам да си плати за подигравките. Бум, бум — тя се изпречи пред куршумите и падна на земята. Уплаших се. Извиках Тери, ала тя не дойде. По-късно ми каза, че си тръгнала по-рано и не видяла нищо.

— Било е нещастен случай — прошепна Нина. Беше охлабила едната си ръка, ала все още не можеше да я измъкне от ремъка.

— След това не я докосвах. Това би било извратено. Напъхах я в една малка пещера, земята беше замръзнала, след това изтрих ръцете си в снега. Задържах мекото й манто от заешки кожи — продължи Ралф, произнасяйки думата „кожи“ по такъв начин, сякаш самите звуци му доставяха огромно удоволствие. — Сега то е мое. Държа го в своя килер за играчки.

— Какво още има там долу, Ралф? — попита Нина. Опитваше да овладее тракането на зъбите си. Стремеше се да запази мекия, заинтересуван тон на малко момиче.

— Другите момичета са там. Алис и Ди и другата, как й беше името? Забравих. По дяволите, той ме намуши лошо. Още кървя. Дявол да го вземе.

— И другите момичета ли…?

— О, да. Те всички носеха хубави дрехи или украшения от животински кожи. Една от тях имаше яка от норка, толкова красива, мека като кадифе, крайчетата на космите бяха корави, ала надолу приличаха на пух. Яката е долу сега. Аз се държах добре с тях, но те рано или късно започваха да се отвращават от мен.

— И трябваше да ги накараш да замълчат.

— Да. Бях добър и състрадателен към тях. Давах им много, много наркотични прахчета, добро пиене. Те просто заспиваха и никога не се събуждаха. Започнах да идвам тук сам, след като Тем постави началото на моя килер с играчки. Винаги съм искал да я пренеса тук, ала все не ми стигаше време за това. Ала си донесох три други приятелки. През града често минават момичета, които са сами. Ходят в казината, разхождат се по плажа, пътуват на автостоп, идват на ралитата. Една от тях, Ди, се запозна с мен на едно рали…

— А сега ще трябва завинаги да се откажа от играчките си — Ралф въздъхна дълбоко. — Нямам работа. Нямам килер с играчки. Вече нямам нищо. Заради тебе.

— Какво каза Тери? За онова, което направи с Темара?

— Рече: „Добре, че се отърва от нея.“ — Ралф изсумтя, а може би се усмихна. — Добави, че ще се измъкна безнаказано от това. Много време след това сподели с мен, че тя самата се измъкнала. Убила някого, задушавайки го с възглавница.

— Убила е бебето си — произнесе Нина с приглушен глас. Мракът и вонята я задушаваха. Разбра, че е невъзможно да освободи лявата си ръка, затова съсредоточи усилията си върху дясната.

— Наистина ли? — попита Ралф. — Тери беше жестока. Понякога беше много жестока с мен, ала онова палто й принадлежеше, затова правех каквото ми нареждаше. Но то не беше свързано със секса. Просто не я беше грижа за това. Сигурно сексуалното й желание се беше превърнало в нещо друго.

— Знаеше ли, че Тери е направила филм за Темара? — „Опитай се да го накараш да продължи да приказва“ — помисли си Нина. Не знаеше какво друго би могла да направи. Боб дишаше, ала изглежда не беше в съзнание.

— Не, докато не го видях в съда. Баща ми казваше, че имало филм, ала не знаех за какво се говори в него. Имаше заснети кожи на животни. Палтото на Тем, пътеката. Тери не биваше да намеква за мене. Просто не можех да повярвам, че е запазила видеоматериала от онази нощ толкова много години. Веднъж ми каза, че ще направи филм за мен, но си помислих, че в него ще покаже Ралф шофьора от „Копитото на Сатаната“, а не Ралф… — Той млъкна, като че не беше способен да опише другия Ралф. — Никой не схвана намека, затова си помислих, че всичко ще бъде наред. Но днес, докато съдът беше в почивка, аз те видях какво надраска в бележника си.

— Какво?

— Картината, която нарисува, сещаш се коя. Заекът и котката с дълга козина. Внимателно те следях. Ти се държа отвратително с баща ми. Сега той проявява подозрение към всичко. Непрекъснато ми задава въпроси. Не можа ли да ни оставиш намира? Напъха носа си в неща, които са лично моя работа. Не съм ти направил нищо лошо.

— Съжалявам. Съжалявам, че ти причиних толкова неприятности. Ти… ти видя ли какво се случи с Тери, Ралф?

— Не! Обаче зная, че не съм я убил аз, а ти искаше да ме изкараш убиец! Спях, точно както казваше баща ми. Бях взел много силни приспивателни и не чух нищо, по дяволите! Обичаш ли ябълки? — скърцащият му, зловещ смях изпълни бараката. — Само се промъкнах в къщата и задигнах палтото, щом ченгетата се махнаха на следващия ден. Както винаги, то беше на леглото в спалнята. Тери нямаше да се съгласи да го взема. Винаги заявяваше, че съм момче от долнопробна класа и палтото било прекалено хубаво за мен, дявол да го вземе! — Ралф се изсмя и започна да стене. Боби въобще не помръдваше и Нина си помисли: „Той скоро ще умре.“ Изпита същото чувство, което сигурно бе изживяла Тери, виждайки ангела на смъртта.

42.

Нова нотка пропълзя в гласа на Ралф.

— Би могла отново да го облечеш — измърмори той. — Сега не искам да имаш никаква дреха под него. Така ще бъде най-хубаво. Както казах, този път ще го направим както трябва — ще слезем в килера с моите играчки. Така синът ти няма да гледа. Зная, че не би искала да ни гледа, нали? След това ще приключа с теб и с детето. Виждаш ли там, на масата? Има текила, различни леки наркотици, трева, дори малко кокаин. Така е по-приятно. Ако облечеш палтото заради мен, ще се погрижа да си отидете от този свят с лекота. Ще бъдете ведри, дори ще се усмихвате.

Боб изстена.

— По-добре не споменавай пред нея какъв е планът ти — мърмореше Ралф на себе си. Нина чуваше как той се движи наоколо в тъмнината. — Забрави за килера с играчките. Рамото ти е ранено. Време е да тръгваш — завърши той.

Нина беше толкова уплашена, че вече не можеше да мисли. Усещаше пареща болка в краката си, където я стягаше ремъкът, ала въпреки това успя да прошепне:

— Ралф… ще поговорим за това… след минута. Но първо ми позволи да ти задам един малък въпрос. Би ли искал… да станеш прочут?

— И как ще го направя, а? Ти съсипа живота ми, сега не мога да карам камиона.

— Просто си мислех — продължи Нина. — Сега можеше да станеш прочут. Серийният убиец от Тахо. Бих могла да те представям на съдебния процес. Ще бъдеш известен като О. Джей Симпсън.

— Наистина убих четири млади жени — измърмори Ралф. — За дванадесет години. Ала не искам да стана прочут с това.

— Всички момичета ще искат да се запознаят с тебе. Знаеш ли колко жени са предложили любовта си на Тед Банди?

— Обаче го изгориха на електрическия стол.

— Ще поговорим за това — изрече тихо Нина. — Няма да ти струва нищо, ако ми позволиш да поговоря минута-две, нали? Ще ти обясня как ще постъпим. Но не бих могла да мисля, ръцете ми са вързани толкова стегнато — Нина побутна Боби с крак. Стори й се, че синът й помръдна. Дали беше ранен, или бе изгубил съзнание?

Пол никога по-рано не беше карал към Тахо толкова бързо, нито пък беше пресичал толкова много двойни осеви линии, изпреварвайки по-бавните автомобили. Спря рязко на ъгъла пред къщата на Тери и се приближи внимателно към прашната алея, водеща до дома на Кетрик. Не знаеше какво да очаква. Носеше пистолета си, беше го взел от сандъчето, което държеше заключено в микробуса. Детективът се приближи бързо до верандата и удари с юмрук по входната врата.

Разнесе се истеричен лай. След минута-две блесна ослепителен лъч на електрически фенер и зад вратата прозвуча гласът на Джери Кетрик.

— Ралфи? Къде, по дяволите, е ключът ти?

— Къде е Ралф, господин Кетрик? — извика Пол от верандата.

— Какво? Кой е?

— Пол Ван Уегънър. Детективът, работещ за Нина Рейли. Ралфи е в беда.

— Махай се. Ела утре.

— Пуснете ме да вляза, господин Кетрик.

— Изчезвай или ще ти пръсна черепа с пушката си.

— Добре — рече Пол. — Дай ми десет минути на разположение. Тогава ще се върна с двама униформени полицаи. Но можем да разговаряме и сега. Става дума за Ралф. — Детективът остави на Кетрик достатъчно време за размисъл. Вратата се отвори бавно и неохотно. Черното куче на Тери изхвръкна навън и започна да тича в кръг наоколо, надавайки силен лай.

Джери Кетрик си беше легнал, облечен в къси панталони. Мършавите му крака се подаваха от чифт пантофи. Пушката му беше насочена срещу Пол.

— Затвори вратата — каза албиносът. — За какво е цялата тази врява?

— Ралф не е ли тук? — попита Пол.

— Отговори ми.

— Ако синът ти е у дома, веднага си тръгвам и няма повече да те безпокоя — заяви Пол. — Хайде да проверим в спалнята.

— Не и докато не ми кажеш какво…

— Той е отвлякъл Нина Рейли и сина й — прекъсна го Пол. — Държи ги някъде в плен.

— Какво? Откъде знаеш това? — Пушката потрепера леко.

— Правил ли е Ралф нещо подобно по-рано? — попита Пол. За миг сърцето му престана да бие, защото в зле осветения, мръсен коридор Кетрик беше започнал да се изчервява; детективът видя лицето на албиноса — друг отговор не му беше необходим. — Да, правил е — измърмори Пол. — Той страда от психическо заболяване. Зная за него. Ще ми помогнеш ли да овладеем положението?

Кетрик наведе пушката към пода.

— Влизай — каза той. — Хайде да проверим дали не е в спалнята.

Следвани от кучето, двамата преминаха през цяло море от вестници и боклук и се озоваха в малка спалня недалеч от кухнята. Кетрик отвори вратата.

На пода имаше дюшек и стар телевизор, по стените плакати с тежкотоварни камиони и хевиметъл състави. Навсякъде бяха разхвърляни автомобилни инструменти, пакети от овесени ядки и други зърнени храни, чинии, картонени кутии от мляко, дрехи. Въздухът миришеше на вкиснато.

От тавана висяха най-малко дузина закачалки за палта. Върху тях бяха окачени по причудлив начин най-различни животински кожи, предимно опашки от еноти и няколко парчета, откъснати от дрехи. Кожите падаха ниско до пода, така че човек непрекъснато ги докосваше, преминавайки през тях.

От Ралф нямаше нито следа.

— Той не яде нищо освен каша от овесени ядки и други зърнени храни — заяви Кетрик, сякаш се извиняваше, пренебрегвайки доказателствата за страшното безумие, висящи от тавана.

Пол се обърна към Кетрик, сграбчи го за гърлото, едновременно с това изтръгна пушката от ръцете му и я хвърли на пода.

— Къде е той? — изрече едва чуто Пол.

— Откъде… откъде да зная?

Пръстите на детективът се стегнаха по-здраво около гърлото на Джери.

— Кажи ми или ще те убия.

— Тогава… — Кетрик се задушаваше и Пол охлаби хватката си, — тогава… никога няма да узнаеш.

— Значи наистина знаеш. Говори, Джери! — Ужасени, очите на Кетрик изхвръкнаха от лицето му. Пол вдигна свободната си ръка. Нещо в погледа на детектива сигурно беше накарало Кетрик да реши, че е мълчал достатъчно дълго време. Той кимна с глава. Пол го пусна и ритна пушката надалеч. Кетрик се задави и след това пое мъчително дъх.

— По дяволите, не беше нужно да бъдеш толкова груб. Аз също искам да го спра, преди да е отишъл твърде далеч. Бедното ми момче. Разстройва се, не може да понася нищо наоколо, в мозъка му сякаш се развихря буря. Тогава настъпва пристъп. Трябва да го намерим.

— Къде е той?

— Има някакво местенце в планината, някъде около езерото Фолън Лийф. Някаква изоставена стара сграда. Разказвал ми е за нея. Отива там, за да остане сам. Не зная защо го прави. Няма приятели тук, в града.

— Какво друго ти е казвал? — Гневът на Пол беше достигнал такава точка, когато му беше необходимо да сграбчи нещо и да го разбие на парчета. Той се приближи до телевизора, грабна го и го запокити срещу вратата на килера. Вратата се натроши на трески, издавайки оглушителен трясък, който го задоволи.

— Хей! Това беше апарат с двадесетинчов екран и дистанционно управление! — Забелязвайки искрите в очите на Пол, Кетрик добави: — Само ме остави малко да помисля. Никога не съм обръщал особено внимание на приказките му.

— Добре. Мисли. След две минути ще направя така, че вече няма да можеш да мислиш — Пол започна да обикаля из стаята, блъскайки всичко, изпречило се на пътя му. С два ритника разпиля купчината комикси навсякъде по пода. Наведе се на колене, пъхна ръка под леглото и измъкна няколко сексуални атрибути, възбуждащи половото желание. Изпълнен с погнуса, отиде до бюрото и отвори чекмеджетата. Те бяха празни, с изключение на няколко парчета кожа с дълъг косъм.

— Спомних си. По едно време спомена, че ще ходи до наблюдателницата — обади се Кетрик зад детектива. — След това ме изгледа особено и ми каза: „Забрави това, дето издърдорих току-що.“

— Имаш ли подробна карта за околностите на езерото Тахо?

— В кухнята е. — Двамата буквално разкъсаха хартията, отваряйки картата едновременно. — Станция за наблюдение на горските пожари. На хребета Ангора — отбеляза Пол.

— Местността изглежда е тази — потвърди Кетрик. — Хей, чакай. Остави ме да се облека. И аз идвам с теб. Ралфи ще послуша баща си. Не викай ченгетата. Той ще си помисли, че отново ще го отведат в болницата. Заклевам се, че би предпочел да умре. Ще направи нещо лошо, действа бързо, никой няма да може да го спре.

Пол се поколеба.

— Моля те. Той винаги ме слуша. Ще го накарам да излезе доброволно. Той е мое момче. Обича ме.

Пол кимна с глава, излезе от къщата и се отправи към микробуса. Кетрик дойде около минута по-късно, следван от кучето на Тери. Беше си взел пушката. Двамата се понесоха с главоломна скорост по „Пайниър Трейл“ към пътя за хребета Ангора.

Докато Ралф разговаряше с Нина и отпиваше от шишето с текила, гласът му постепенно ставаше все по-странен, сякаш, разказвайки й историята си, за пръв път осъзнаваше колко далеч бе стигнал. Парализиращият й ужас се увеличаваше, зъбите й тракаха все по-силно, тя с огромни усилия успяваше да зададе всеки следващ въпрос. Бореше се с огромните възли на ремъка, притиснал ръцете й. Пръстите й кървяха, ноктите й бяха счупени, Ралф приказваше непрекъснато, ножът й беше толкова близо, ала не можеше да го достигне. Беше сигурна, че Боб е дошъл в съзнание, ала, изглежда, се досещаше, че сега е най-добре да мълчи.

— А после бих могъл… бих могъл да наема някой драскач, разбираш ли, някой, който пише разкази на ужаса. Щях да му платя и да му разкажа всичко за себе си. Ще направим бестселър, това е сигурно. Но чакай, ще ме тикнат в затвора, няма да мога да се измъкна оттам. Зная, че в пандиза има престъпници и лоша храна… чувал съм за това. По-лошо е от болницата. Дори могат да ми ударят смъртоносна инжекция, да ме екзекутират, макар че могат да ме излекуват. Боледувах дълго време, затова ми е толкова трудно да мисля сега. Но преди всичко… преди всичко тя и синчето й са видели прекалено много, трябва да ги…

Нина изрече, без да мисли:

— Няма проблеми. Ще те измъкна. После ще можеш да напишеш всичко, което искаш.

— Няма да ми позволят да карам камиона. Бих могъл да продължа работата си за шоуто „Лошо момче“, утре ще прескоча до Рино и ще поприказвам с шефовете… — Ралф беше престанал да слуша Нина, стори й се, че е забравил за присъствието й.

— Само тези двамата — измърмори той заплашително. — Шпионират, пъхат си носа, дето не трябва. Но дребосъкът не е направил нищо, съвсем нищо! Разбира се, че не е, Ралфи! Нищо ли? Та той те наръга с ножа. Нима забрави това?

— Ралфи. Ралф?

— Млъквай! — озъби се Ралф. — Шоуто свърши. Няма да те слушам повече. Песента ти е изпята — той се изправи. Нина изтръпна от страх, напълно неспособна да говори. Бореше се с всички сили с кожения ремък. Боб някак успяваше да мълчи, ала Нина знаеше, че той усеща ужаса й.

— Струва ми се, че тук някъде ми остана малко излишен бензин — измърмори Ралф и се изкиска. Отвори катинара и излезе навън. След секунда до слуха на двамата долетяха клокочещи звуци на изливаща се течност. Ралф обикаляше около бараката.

— Мамо — прошепна Боби. — Какво става?

Нина не отговори. Тя изопна ремъка, обзета от отчаяние и бяс, ала положението им беше безнадеждно.

Нина знаеше какво означават клокочещите звуци. Дори вече долавяше миризмата на пушек в зловонния въздух.

Бензин.

— Той просто не може по друг начин — каза Джери Кетрик, стиснал с две ръце ремъка над главата си, който Пол наричаше шеговито „О, по дяволите“. Микробусът се наклони на една страна, преодолявайки поредния завой. — Винаги съм му разказвал колко красива беше майка му. Беше на двадесет и три години, когато умря, а Ралф — на две. Докато беше бременна, някакъв тип в парка „Голдън Гейт“ й дал прахчета и й казал, че са мескалин[1]. После се оказа, че е някаква странна смес от амфетамин и РСР[2], тя едва не загуби бебето. Тогава още не знаехме, че прахчетата могат да причиняват различни проблеми. Докато се роди Ралф, тя вземаше ту успокоителни, ту възбуждащи средства. Тъкмо се учеше да ходи и го изгубихме. Останал през нощта на някаква улица в центъра на града. Полицаите го намерили на сутринта, изпохапан навсякъде от плъхове. След това вече не го оставях сам с нея. Тогава вече се беше пристрастила към наркотика. Просто не можеше да се справи с положението.

— Колко време си мислеше, че ще можеш да го прикриваш? — попита Пол, поемайки направо с пълна газ.

— Кълна се пред Бога, не знаех, че е толкова лошо. Каза ми веднъж, преди няколко години, че водел момичета горе, в наблюдателницата. Повече не спомена нито дума по този въпрос. Беше ми трудно да повярвам, че някое момиче ще тръгне само с него, ала не го разпитвах повече. Какво, по дяволите, можех да направя? От време на време го карах да ходи на преглед в болницата, защото се чувстваше зле. Лекарството му помагаше, когато успеех да го убедя да го взема. Бях близо до сина си, опитвах се да се грижа за него. Завий наляво. Има остър ляв завой. Така. След това надясно.

— Какво каза той за Нина Рейли?

— Чу я как се заяжда с мене в съда онзи ден. Престана да яде, не си лягаше по цяла нощ, след това отиде в Рино да участва в някакво състезание. Явно там се е случило нещо. Уволниха го. Прибра се у дома, мърморейки за „оная адвокатка“. Извънгабаритните, тежкотоварни камиони бяха единственото нещо, което обичаше. Днес стоя целия ден заключен в стаята си. Чувах го, че не престава да мърмори. Беше наистина разстроен. Мислех си, че трябва отново да го заведа в болница.

Пол предположи, че Кетрик говори за Нина, и не го прекъсна.

— Тя накара всички да си помислят, че Ралфи е убил Тери — той не би приел това, без да реагира. Тери беше неговият гуру, не, не се шегувам. Тя имаше някаква зловеща власт върху моето момче. Отнасяше се с него като с куче, ала той нямаше нищо против. Ралфи си мислеше, че Кърт Скот я е ликвидирал, а адвокатката обвиняваше него само за да отърве клиента си. Един репортер се опита да разговаря с него. Той ненавижда такова внимание, казвам ви.

— Разбира се, че е така! — изкрещя Пол ядосано, докато изкачваха стръмнината към хребета. — Той те е излъгал! Той я е убил!

— По дяволите! Ти не ме слушаш! Казах и на теб, и на госпожа Рейли, че той беше дълбоко заспал! Аз бях там! Бог ми е свидетел! Няма да продължа нагоре с тебе. И сам можеш да намериш проклетата наблюдателница. — Кетрик рязко натисна дръжката и вратата на микробуса се отвори, блъскайки някакви храсти.

Пол искаше да му позволи да скочи, ала все още имаше нужда от него. Стисна здраво ръката на Кетрик и заяви:

— Спокойно. Ако искаш да му помогнеш, стой с мене.

Кетрик позволи на детектива да го издърпа отново вътре, продължавайки да мърмори:

— Аз би трябвало да знам… Бях там… — Той постепенно се успокои и отново започна да сочи пътя напред, като отново се впусна в историята за ранните детски години на Ралфи. — Както и да е, майка му — тя се казваше Меридит — една нощ се измъкна от леглото и излезе на улица „Хейт“. Беше боса, по нощница, с шал и така нататък. Тогава всички момичета носеха такива дрехи. Не донесе никакви пари, но някакъв тип се опитал да бъде любезен и й дал няколко таблетки „стъкло“. Киселина, медикамент за премахване ефекта на амфетамините.

— Къде е кръстопътят? По дяволите, не го виждам!

— След около двеста фута. Ето го. Виждаш ли черния път? Бедното й сърце не издържа. Ралфи загуби майка си. Колко обичах това малко момиче. Написах една песен за нея. През май 1957 година попадна в класацията „Топ 100“. Погребах я в палтото от норки, което й бях купил след последното турне на „Мъртъвците“ и…

Отклониха се към хребета Ангора. Пол натисна спирачки, минавайки към пикапа „Бронко“ на Нина, който изглеждаше като призрачна сянка встрани от пътя. Детективът спря микробуса пред колата на Нина и след миг двамата мъже изскочиха навън. Пол се помоли тя да седи пред кормилото, чакайки тихо в нощта.

За съжаление не беше така. Сигурно се беше опитала да се промъкне крадешком по-близо до Ралф. Пикапът беше празен.

— Хайде — изрече рязко Пол, върна се в микробуса и запали двигателя.

— Аз се върнах тук, за да се грижа за него. Обичам го — продължи разказа си Кетрик. — Всеки родител обича детето си, разбираш ли? Мислиш ли, че не осъзнавам вината си?

Далеч напред Пол видя светлина.

Ралф Кетрик държеше запалена факла над главата си, която хвърляше кървава светлина върху гротескно изкривеното му лице — истински спектакъл на ужаса в реалния живот. Когато видя микробуса, Кетрик захвърли пламтящата факла към малка барака, разположена недалеч от станцията за наблюдение на горските пожари.

Джери Кетрик изскочи от микробуса и започна да тъпче огъня с крака. Пол се присъедини към него, засипвайки пламъците с пръст.

Двамата успяха да спрат огъня, преди бензинът да се възпламени. Ралф отново се втурна вътре, все още стискайки тубата в ръка.

Тишина. Въздухът наоколо бе нажежен от възможността всеки миг да последват зловещи събития.

През всичките години на кариерата си като детектив в отдел „Убийства“ Пол никога не се бе изправял лице срещу лице със смъртта. Имаше анонимни трупове — просто случаи, които трябваше да разреши, веществени доказателства. Никога не беше познавал някоя от жертвите. Понякога наистина имаше опасности, ала те застрашаваха само него, и той бе в състояние да се справи с тях.

Никога през живота си не беше изпитвал такъв изпепеляващ страх, както сега.

Нямаше никаква представа как трябва да постъпи. Кетрик беше в бараката с Нина и Боби. Всеки миг можеше да ги застреля или да ги подпали.

Джери Кетрик отпусна длан върху ръката му и изрече съвсем тихо:

— Затваряй си устата. — После извика към бараката: — Ралфи! Хей, Ралфи! Дойдох да те заведа у дома!

— Татко? — отговори гласът на Ралф Кетрик.

Друг глас изкрещя отвътре:

— Помощ! Той ще ни убие!

— Татко? Чу ли това?

— Не, момче, нищо не чух, щурците пеят много силно надолу по хълма. Късно е. Сега ще те взема и ще те отведа у дома.

— Трябва да свърша играта си.

— Излез, момче, или утре сутринта ще те закарам отново в болницата.

— Бездруго ще го направиш, татко. Спри да ме лъжеш!

— Ралфи, аз те обичам, момче. Позволи ми да те измъкна от тези неприятности.

— Татко? Никога вече няма да стана прочут. Убивах момичета. Чу ли какво ти казах, татко?

— Не чух нищо, Ралфи. Появи се вятър. Обзалагам се, че си гладен. Ела, ще си отидем двамата у дома.

Тишина.

Ралф измърмори сред непрогледния мрак в бараката:

— Край.

Нина усещаше как пистолетът „Колт“ се движи във въздуха, докато мъжът се вслушваше в дишането им. Лишени от зрение, двамата лежаха в ъгъла на тъмното помещение. Нина разбра, че Ралф бе измъкнал от джоба си запалка. Пламъчето й щеше да му помогне да види къде да стреля…

Джобът на панталоните й! Нина изви тялото си и пъхна двете си ръце, които все още бяха вързани, в джоба си. Там нямаше нищо, освен пискащия тюлен на Боб. Ралф щракна запалката няколко пъти, ала не успя да я запали.

Имаше нещо, свързано с плъховете. Те победили кучетата и избили…

— Ц-р-р! Ц-р-р!

Ралф потрепера. Нина чу как запалката издрънча на пода. Обзета от паника, зачака искрата, която така и не се появи.

— Божичко милостиви, Ралф! Тук има плъх! — извика Нина. — Точно зад гърба ти!

— Ц-р-р! Ц-р-р!

— О, не, не…

— Те са десетки! Не ги ли чуваш? Плъхове! Навсякъде, навсякъде! Огромни са!

— Ц-р-р! Ц-р-р!

— Ох! — Ралф се обърна и стреля към стената насреща си.

— Имат червени очи! Пълзят по тавана! — започна да реве тя. — Пъплят навсякъде!

Ралф стреля към тавана и се люшна назад, сякаш очакваше върху му да падне мъртвото тяло на плъх.

— Ц-р-р! Ц-р-р!

Ралф започна да крещи и се втурна навън.

* * *

Там го очакваше Пол с готов за стрелба пистолет.

— Хвърли оръжието! — извика детективът.

— Моля те — заговори Джери Кетрик. — Моля те, момче. Хвърли оръжието…

Ралф се обърна към бараката и вдигна пистолета да стреля срещу нея. Пол се прицели, вдигна предпазителя и…

Ала всъщност Джери Кетрик стреля срещу Ралф. Страшният, оглушителен гръм отекна по двата склона на хълма. Ралф впери поглед в гърдите си, после погледна баща си, падна на колене и изрече с удивен, детински глас:

— Татко, ти ме застреля.

След това се строполи на земята и остана съвсем неподвижен.

Джери Кетрик изтърва пушката си.

— Аз съм виновен, момче — прошепна той. — Аз съм виновен, че не я убих много по-рано.

Той се втурна към сина си, а Пол нахълта тичешком в бараката.

Нина бърбореше нещо неразбираемо за зайци, за Крафт-Ебинг[3], за плъхове. Беше вързана, сякаш щяха да я принасят в жертва на някое свирепо божество. Двамата с Боби лежаха сгушени в ъгъла на вонящата барака, но бяха живи. Бяха живи!

[1] мескалин — бял кристален алкалоид, причиняващ халюцинации, получаван от пъпките на кактуса мескал Lophophora williamsii, който вирее в Мексико — бел.пр. ↑

[2] РСР — мощно халюциногенно средство — фенсиклидин хидрохлорид, което може да причини психическо разстройство или смърт — бел.пр. ↑

[3] Барон Рихард фон Крафт-Ебинг — немски невролог, 1840–1902 г. — бел.пр. ↑

43.

По молба на Колиър Милн отложи делото с една седмица. Боб си почиваше у дома. Лекарят настояваше да не става от леглото. Едното му око беше насинено, имаше внушителни синини по китките и глезените, ала не бе получил други физически травми.

Той често говореше за Ралф. Най-лошата и въпреки това някак най-привлекателната част от разказа беше онзи момент, когато го бе намушил с нож на хълма, защитавайки майка си от нападателя. Обади се на дядо си Харлан в Монтерей, Нина го чу как описва случилото се, как й спасил живота, а гласът му буквално звънеше от гордост. Той се похвали с постъпката си на Трой, който седеше до леглото му и все искаше да чуе историята още веднъж и още веднъж. Това, изглежда, компенсираше преживяния ужас. Боб се беше държал храбро, беше отвърнал на удара.

Същевременно Нина знаеше какво облекчение изпитва синът й затова, че не беше убил Ралф. Лекарят не можеше да й каже със сигурност дали Боб беше заспал, или бе изгубил съзнание през последния час, прекаран в бараката.

— Често бебетата и децата просто изключват, когато са силно уплашени — каза той. — Тази сутрин в болницата докараха едно бебе, което се беше задавило с камъче. Майка му се обадила на 911. Докато пристигне медицинският екип, тя успяла да го извади от гърлото му. Малкият потънал в дълбок сън, докато го карали в болницата. Страхувахме се да няма увреждане на мозъка, ала бебето просто бе използвало всичкия си адреналин и бе потънало в здрав сън. Мисля, че и Боб просто е заспал.

Андреа беше препоръчала детски психотерапевт за Боб. Нина реши да изчака и да види как ще се развият нещата.

В понеделник, два дни след смъртта на Ралф, Пол се обади до дома й.

— Зная, че това е последното нещо, с което би ти се искало да натоварваш съзнанието си. Ала в петък трябва да се върнеш в съда, затова не мога да спра да мисля по този въпрос. Ралф не е чувал нищо за филма, но баща му е знаел — каза Пол. — Когато разговаряхме с Джери, той ни съобщи това.

— А-ха. — Пол имаше право за едно: през последните два дни Нина беше разговаряла с много хора, като същевременно не се бе отделяла от Боб. Вече не й се искаше да приказва с никого.

— Слушай това. Джери Кетрик чува изстрела, вижда как Кърт тичешком се отдалечава от къщата. Не се обажда в полицията. Отива при Тери и я убива.

— Какво те накара да стигнеш до това предположение?

— Непрекъснато мисля за онова, което той каза, след като застреля Ралф. Думите му бяха: „Аз съм виновен. Трябваше да я убия много по-рано.“

— Но това не е самопризнание. Освен това как е възможно…

После Нина се замисли: Джери Кетрик обичаше своя син. Ненавиждаше Тери. Ами ако…

Ами ако Джери е отишъл в студиото след Мат, застрелял е Тери и е избягал през задната врата? Ако Тери не е била мъртва, просто е била ранена и е правила видеоматериала, тъкмо когато е влязъл Джери…

— Давам златна монета, за да разбера какви са мислите ти — приказваше гласът на Пол в телефонната слушалка. Нина си припомняше Тери във филма, запечатал смъртта й. Устните й се движеха, изричайки без звук думите „Ангелът на смъртта“, след това тя бе вдигнала поглед, сякаш съвсем неочаквано бе влязъл друг човек! След това филмът прекъсваше.

Но…

Но Тери не бе протегнала ръка, за да изключи камерата, когато си е тръгнал Мат. Ако наистина бе сторила така, повдигането на ръката й нагоре щеше да бъде заснето.

Следователно някой друг я бе изключил.

„Но как е възможно да убиеш човек, без да оставиш никаква следа? Цялата тази кръв, Тери, просната на пода, окървавената възглавница под главата й…“

— О, Пол — възкликна тихо Нина.

„Поставяш възглавницата върху главата й, също както тя е постъпила със собствената си дъщеря…“

Справедливост с главно „С“.

— Възможно е — добави Нина. — Питам се дали Джери наистина я е убил. Но той спаси мен и Боб. Той ти помогна да ни намериш, макар че това означаваше край за Ралф. А той… той застреля Ралф.

— Не съществува никакъв начин да докажем това — отвърна Пол. — Кърт ще бъде оправдан. Сега нито един състав от съдебни заседатели няма да го осъди, при положение че Ралф, съседът на жертвата, няма алиби, а баща му е очевидец на престъплението.

— Защо не го попитаме, Пол?

— Това ми харесва. Просто и директно. Тъкмо излизам от града. Ще се отбия до къщата на Кетрик.

Пол почука върху външната врата на къщата на Джери Кетрик и когато никой не му отвори, влезе направо вътре, защото тя беше отключена. На пода около люлеещия се стол във всекидневната стая имаше празни бутилки, прахчета, найлонова торбичка с две дози прах, останали на дъното. Значи Кетрик се бе отдал на безконечен запой. Той бе обичал сина си въпреки всичко — налудничавостта, убийствата, онази стая… Детективът извика, ала хижата беше празна и прохладна, върху прозорците бяха опънати одеяла, спиращи топлите лъчи на лятното слънце отвън.

В края на коридора Пол видя, че вратата на стаята, принадлежала на Ралф, беше затворена. Насочи се към срещуположната страна на къщата, намери легло, върху което бе застлана лека памучна покривка. Тя беше безупречно изопната, недокосната от никого. Вратата на банята беше открехната, олющеният пластмасов под беше гол. Детективът премина коридора, върна се отново към стаята на Ралф, викайки Джери, ала не получи отговор. Застана пред затворената врата и спря да помисли. Усети, че го лъхна течение — духаше под вратата, почувства, че му става по-хладно на челото. Едва в този миг осъзна, че то бе осеяно с капчици пот. Ралф… или Джери… някой от тях сигурно бе оставил отворен прозорец в тази стая. Част от Пол желаеше да постави ръка върху дръжката на вратата. Останалата част от съзнанието му отказваше да го стори. Той остана пред вратата към ада и бездната, към града на безумците, изпълнен с безкрайна тъга. Надежда всяка оставете…

Детективът отвори вратата и влезе в стаята.

Късно тази нощ Пол отново се обади на Нина. Гласът му беше необичайно тих и развълнуван. Той просто й каза, че Джери Кетрик се е обесил в стаята на сина си, оставяйки кратка бележка. В нея си признаваше, че е убил Тери Ландън.

Не описа на Нина подробности от сцената. Това не беше необходимо. Беше й разказал за стаята на Ралф по-рано. Тя можеше да си представи всичко.

— Но защо? — попита тихо Нина.

— Ралфи е казал на баща си, че Тери е имала намерение да прави филм за него. Джери си е помислил, че знае за какво ще се говори в него. Смятал е, че тя го е покварила и сега възнамерява да печели, излагайки на показ престъпленията му. Ралф му е разказвал за Темара.

Нина мълчеше, мислейки си как ли би се почувствал Мат, след като научи за това. Пол и всички останали щяха да си помислят, че Джери бе изстрелял втория изстрел.

— Тери разпръсна толкова много смърт след себе си — изрече накрая Нина. — Толкова много хора, които поддържаха контакт с нея, не оцеляха.

— Ти например. Отиде до ада и се върна обратно. Как се чувстваш?

— Изпитвам облекчение.

— Ще дойда за началото на съдебното заседание — увери я Пол. — Пази се.

— Пол.

— Да?

— Благодаря ти за всичко.

— Направих го само заради теб.

В петък сутринта Милн обяви оправдателна присъда и освободи съдебните заседатели.

Настана невероятна врява. Сред всеобщия шум Кърт прегърна Нина, притискайки я дълго в обятията си. Пол стоеше нетърпеливо до тях. Когато най-сетне я пусна, детективът стисна ръката му. Към групата им се приближиха доброжелатели, потупваха Нина по гърба, изричаха поздравления и комплименти. Колиър успя да си пробие път до нея сред човешкото множество.

— Ето че отново се справи — рече той и добави, че ще й се обади по-късно, за да я поздрави; дотогава щял да ближе раните си. След секунда и прокурорът изчезна сред многолюдното човешко море.

Върнаха Кърт обратно в затвора, за да оформят документите по освобождаването му. Нито той, нито Нина говореха за бъдещето.

Навън в коридора започнаха да блестят светкавици на фотоапарати, различни въпроси бяха отправяни към Нина, хората се блъскаха да стиснат ръката й. Усмихната, тя само заяви, че е щастлива, защото справедливостта е възтържествувала. Съдебните заседатели я очакваха. Тя отиде да разговаря с тях и да им благодари. Госпожа Бъргъни сподели, че харесвала стила й, ала Нина би трябвало да отмята назад косата си и да носи по-дълги поли. След това Пол успя да проправи пътека и двамата се добраха до паркинга.

44.

В събота, на следващата сутрин, Боб взе душ, без никой да му напомня за това. Беше облякъл любимата си широка фланелка, къси панталони, а на главата си бе сложил новата черна шапка, която му бе подарила Нина. Тя беше същата като онази, заключена в полицейския шкаф, с емблема „Не се страхувам от нищо“, избродирана точно над белия ръб.

Точно по обяд се разнесе звън от входната врата. Мат приготвяше пунш в кухнята, а Андреа беше изтичала да донесе дървени въглища за камината.

Нина погледна през шпионката на вратата и видя Кърт. Той стоеше на прага, стиснал огромен букет цветя в едната ръка и няколко балона в другата.

— Боб — изрече тихо тя. Момчето изтича при нея, застана на пръсти, за да погледне през шпионката, изпълнено с напрегнато очакване.

— Какво мислиш? — прошепна Нина и обви с ръка раменете му. — Готов ли си? — След това отвори вратата.

„Дванадесет години — помисли си Нина, сякаш не беше виждала Кърт в затвора, нито бе преживяла с него изнурителния съдебен процес. — Дванадесет години и той се върна.“

Кърт подаде цветята на нея, а на Боб — балоните. Изкашля се, за да прочисти гърлото си, и каза:

— Здравей.

— Здравей — отговори му Боб.

— Ти трябва да си Боб — продължи Кърт.

— А ти трябва да си… — Гласът на Боб потрепера, след миг момчето замълча и Нина го побутна лекичко с лакътя си.

— Аз съм твоят баща.

Боб протегна ръка към него, Кърт тържествено я пое. Двамата дълго стискаха ръцете си, без да откъсват поглед един от друг. Изведнъж прихнаха да се смеят едновременно.

После се втурнаха един към друг и събориха шапката на Боб на земята. Ръцете на момчето се обвиха около шията на мъжа, пръстите му все още продължаваха да стискат балоните.

Дълго след това и двамата се обърнаха към Нина.

Два чифта еднакви зелени очи се усмихваха към нея.

След обяда Кърт и Боб излязоха на разходка. Не бяха докоснали сандвичите, които Мат бе изпекъл на решетката над камината. Нина гледаше как се отдалечават, седнала на моравата пред къщи, обвила с ръце коленете си.

— Направо не мога да повярвам, те толкова си приличат — каза Мат. — Все едно виждам Боб пораснал. Кажи ми, Нина… — започна той.

— Какво?

— Вярно ли е онова, което казаха за Джери Кетрик? Искам да кажа… ти не би измислила нещо фалшиво, за да ме отървеш, нали?

— Той я е убил, Мат. Тя е лежала на кревата, правейки онзи видеоматериал. Тя не му се е противопоставила. Мисля, че е искала да умре, Мат. Всичко между нея и Кърт е свършило. Омразата й към него е станала съдържание на живота й и тя е използвала момента на смъртта, за да хвърли вината върху Кърт.

— За Бога, иска ми се това никога да не се бе случвало. Но аз мога да продължа да живея със спомена за онова събитие — каза Мат. — Щом ти можеш.

Нина отвърна:

— Само като си помисля какво можеше да се случи, ако ти не беше тогава там…

— Хайде да забравим, че въобще нещо се е случвало. Моят план е такъв.

Нина не повярва, ала беше благодарна на силните думи, произнесени от брат й. Мат не искаше тя да се тревожи за него и щеше да се опита да уважи желанието му. Той щеше да се справи с онова, което беше направил по свой начин, във време, което той сам щеше да избере.

— Изпий още малко вино — покани я Мат. — Полезно е за сърцето… чух го със собствените си уши по телевизията. — О — добави той. — Имам подарък за тебе.

— Какъв ли е той?

— Утре вечер ще се носиш в небето като ястреб. Към пет часа бризът стихва, повърхността на езерото се успокоява. Ще те изведа на разходка с моторницата.

Високо в облаците, вперила поглед в планините и синята вода…

— Бих могла да се справя с това — отговори му Нина.

Андреа излезе, облечена в бели къси панталони, със сламена шапка на главата, стиснала в ръка кристална чаша с вино.

— И така, кой ще бъде избраникът — попита тя. — Пол? Или Кърт?

Когато Кърт и Боб се върнаха, Кърт попита:

— Мога ли да отвлека майка ти за минутка?

— Добре, но не забравяй — по-късно трябва да ти покажа компютъра си.

— Няма да забравя.

Нина и Кърт прекосиха улицата, седнаха на каменна стена, издигаща се над потока, и провесиха босите си нозе над водата. Кърт, толкова привлекателен до нея, така различен от отчаяния мъж зад решетките, я караше да се чувства стеснителна. Той изглеждаше съвсем спокоен. Животът му се беше променил изцяло. Имаше син и се чувстваше по-свободен отвсякога — от времето на първата им среща. Постепенно, бавно, на пресекулки, потапяйки пръстите на краката си във водата, те започнаха да разговарят. Просто си бъбреха, не се опитваха да прикриват нещо, само разменяха мисли по най-обикновени, всекидневни въпроси. Бяха постигнали негласно споразумение, че ще имат време за всичко.

— Никога няма да надживея загубата на Лиана — каза Кърт, след като бяха разговаряли известно време. — Но намерих Боб и животът ми отново придоби смисъл.

— Радвам се, че се върна.

— Въпреки всичко, което преживя? Въпреки Тери? Въпреки процеса и Мат?

— Да, въпреки всичко. Винаги си бил част от нашия живот, по-скоро отсъствието ти беше такава част. О, трудно ми е да ти обясня. Но Боби имаше нужда от тебе, сега той те намери. Аз зная какво означава това за него.

— А ти? Ти имаш ли нужда от мен, Нина?

Беше й необходимо много време, за да отговори.

— Тази сутрин се унесох в щастлива мечта — ние, тримата заедно, най-сетне едно семейство. И… Божичко, трудно ми е да го изрека… това видение толкова ми хареса. То е много красиво. Но истинският живот не е така подреден — разбираш ли какво искам да кажа? — Нина изпитваше огромна радост, смесена с дълбока тъга, сякаш бяха оцелели след опустошителна война и се бяха върнали при останките на бившия си дом. Ликуваха, намирайки старо писмо, и в следващия миг плачеха, навели глави над счупен домакински съд. — Не зная накъде да поемем отсега нататък.

Кърт взе ръката й.

— Зная. Сега Германия е моят дом. Трябва да се върна там — поне за известно време, — да помисля как ще продължа с музиката си, с работата си, да начертая бъдещето си с теб и Боб. Засега нека бъда твой добър приятел.

— Очаквам, че отсега нататък ще бъдеш наистина голяма част от живота ни. Знаеш за Боби. Ние няма да можем да се отървем от теб. — Нина се усмихна, опитвайки се да поддържа лекия тон на разговора. — Така е добре. Тъкмо това ми беше необходимо.

— Имаме на разположение много време. Възнамерявам да изкупя всички лоши моменти, които съм ти причинил.

— Струва ми се, че това звучи като обещание.

Двамата станаха и се отправиха към къщата.

— Някога беше готова да ме последваш навсякъде — изрече Кърт и в гласа му се промъкнаха тъжни нотки. — Моята страстна Нина. Променили сме се толкова много.

— Не съм съгласна.

— Имаш право. Някои неща никога не се променят — отговори той и се усмихна.

В понеделник сутринта полученото по телефона съобщение на Пол беше поставено на върха на купчината от документи в кабинета на Нина.

— Какво е времето в Кармел? — попита тя, когато се свърза с него.

— Мъгливо. Щом започне да става горещо, мъглата нахлува от океана към града. Мъгливо, влажно, хладно — обобщи той, сякаш приказваше отнякъде много далеч. — Прекрасно време човек да запали голям огън на плажа.

— При нас е деветдесет градуса по Фаренхайт на сянка. В езерото може да се плува. Правя го всяка вечер, тогава водата е най-топла.

— Хубаво. Как е Боб? Как мина посещението на Кърт у вас?

— Добре.

— Добре, защото опаковаш багажа си и заминаваш за Визбаден?

— Добре, защото Боб е на седмото небе от щастие.

— Предполагам, че ти и Кърт сте имали възможност да поговорите? Какво е решил да прави той?

— Осъзнал е, че сега неговият дом е Германия — отговори Нина.

— Ами твоят дом?

— Боб вече говори навсякъде, че ще прекара Коледа с Кърт. Това е огромен нов свят за него. Що се отнася до мен, аз възнамерявам да се изнеса от къщата на Мат.

— О? — гласът му изведнъж стана напрегнат.

— Взех няколко решения.

— Какви решения?

— Дали би могъл да дойдеш този уикенд, за да потърсим заедно някоя подходяща хижа? — Нина така ярко си представи как Пол наостря уши, сякаш го виждаше пред себе си. Тя се засмя в телефонната слушалка.

— Търсиш къща в Тахо?

— Да. За мен и Боби. Ще си вземем и куче. А ти, ако искаш, можеш да ни идваш на гости — много често при това.

— Значи мога?

— Що се отнася до онова предложение за женитба, което ми направи…

— Аз чакам — прекъсна я Пол. — Седя си тук и чакам.

— Всъщност ти не искаш да се ожениш за мене. Не искаш да станеш баща на заварено дете. Не ти се ще да имаш жена, която по цял ден я няма вкъщи. Знаеш, че е така, ала си истински джентълмен и не ми го казваш.

За пръв път Пол не можа да отвърне с хаплива забележка.

— Добре — рече той. — Винаги съм се женел за жени, които съм обичал. Просто не зная как би могло до бъде другояче. Имаш ли някакво предложение?

— Защо отношенията помежду ни не останат такива, каквито са сега?

— Имаш предвид да бъдем партньори в работата и просто приятели? Ами къде отива романтиката?

— Мисля, че ще успеем да я сместим в програмата си.

— Не съм сигурен в това — възрази Пол. — Ала ми се ще да го обсъдим по-подробно в минералния басейн на хотел „Цезар“ в петък вечер.

— С истинско нетърпение очаквам отново да докосна онези мехурчета.

— В теб има нещо ново. Не бих могъл да посоча точно какво е то. Сега си някак по-самоуверена, изглежда, че това чувство е дълбоко вкоренено в съзнанието ти, ако разбираш какво искам да кажа.

— Останаха малко неща, които биха ме накарали да се страхувам.

— Добре. Нека опитаме — ще живеем като близки приятели. Но това не означава, че не те обичам — напомни й Пол.

— Значи ще се видим в петък?

— В следващия петък, шефе — отвърна Пол. С това разговорът им приключи.

По телефонната линия долетя гласът на Сенди.

— Прекрасна тактика — поднесе коментара си тя.

— По дяволите, Сенди, престани да подслушваш служебните ми разговори — сгълча я Нина.

— Просто не мога да се въздържа — отвърна секретарката. — Новият ви, лишен от рискове живот ме обрича на безконечни скучни завещания. Уиш ми се обади. Той изгаря от нетърпение за следващия вълнуващ случай…

— Повече няма да има вълнуващи случаи — прекъсна я Нина. Тя започна да преглежда получените по телефона съобщения. Сенди отново й позвъни.

— Той е тук — обяви секретарката. „Той“ беше Джефри Рийзнър, чието име Сенди не си правеше труда да произнася. Адвокатът вече се извисяваше с цял ръст пред вратата на кабинета. Без да произнесе нито дума, той се приближи до бюрото на Нина и подхвърли един чек към нея.

— Двадесет и две хиляди — обяви той. — Сумата, която внесе Скот, минус разноските, които ми дължеше. — Сенди ръкопляскаше беззвучно зад гърба му.

— Хубаво — отбеляза Нина. — Какво ви накара да ми ги платите тъкмо сега?

— Съдията Милн ми се обади вчера у дома. Предложи ми да се видим в съда. — Сенди енергично имитираше как Милн рита задните части на Рийзнър.

— Разбирам — рече Нина.

— Това бе пропуск от моя страна.

— Разбира се.

— Не биваше да ми отмъквате случая по този непочтен начин. Ако бяхте работили в сътрудничество с мен, щяхме да се справим без никакво усилие. Какво е толкова смешно? — Сенди стискаше нос с ръка, очите й бяха ококорени в мним ужас. След това тя прокара пръсти по носа си и продължи надолу, сякаш той бе пораснал и продължаваше да се уголемява до безкрай…

— Смешно ли? — възкликна Нина и вдигна дясната си вежда.

— Е, няма ли поне да ми благодарите?

— Благодаря ви, господин Рийзнър — изрече тържествено Нина. — Сенди, би ли изпратила господин Рийзнър? О, господин Рийзнър…

— Какво?

— Желая ви повече успехи следващия път. — Вратата се затвори зад тях, тя вдигна чека да провери дали наистина Рийзнър го беше подписал.

Външната врата хлопна, издавайки страшен трясък. От приемната Нина чу странен, сух звук, сякаш някой отлепваше кора от дърво.

Сенди се смееше.

Нина погледна през прозореца. Връх Талак се извисяваше над езерото.

— Свържи ме с Колиър Хелоуел — каза Нина, когато най-сетне звуците от смеха на Сенди утихнаха.

Колиър й се обади и Нина го попита:

— Искаш ли да преживееш едно приключение?

— Всеки мъж, който казва „Да“ на приключение с теб, без да знае какво си планирала, би бил по-глупав от бедния Ралф Кетрик.

— Само малка екскурзия пешком — обясни Нина. — Имах предвид този уикенд.

— Разходка пешком?

— Хайде да поживеем малко. Всички други го правят. Никога не съм се изкачвала до връх Талак. Да отидем там късно вечерта, така ще наблюдаваме звездите отблизо.

Колиър не отговори веднага, затова Нина добави:

— Бихме могли да тръгнем рано сутринта, ако имаш някакви други планове.

— Метеоритният дъжд от Персеидите е този уикенд, Нина — отвърна той.

— Така ли? О, Колиър, съжалявам… жена ти… забравих… Забрави, че съм говорила за това…

— Метеоритният дъжд продължава през цялата нощ — меко изрече Хелоуел. — Не забравяй да си вземеш спалния чувал.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.